P-3 Orion | |
---|---|
![]() | |
![]() | |
Призначення: |
Літак БПА ВМС (протичовновий/розвідник) |
Перший політ: | 25 листопада 1959 |
Прийнятий на озброєння: | 1962 |
На озброєнні у: |
ВМС США, Японії та ін. (див. нижче↓) |
Розробник: | Lockheed Corporation, Lockheed Martin і Kawasaki Heavy Industries Aerospace Company |
Виробник: |
![]() ![]() |
Всього збудовано: | 757 (Lockheed — 650, Kawasaki — 107) |
Конструктор: | Lockheed Corporation |
Екіпаж: | 11 (5 + 6 операторів) осіб |
Крейсерська швидкість: | 608 км/год |
Максимальна швидкість (МШ): | 761 км/год |
Бойовий радіус: | 3835 км |
Дальність польоту: | 7672 км |
Практична стеля: | 8 625 м |
Довжина: | 35,61 м |
Висота: | 10,27 м |
Розмах крила: | 30,37 м |
Площа крила: | 120,77 м² |
Порожній: | 27 892 кг |
Споряджений: | 61 236 кг |
Максимальна злітна: | 64 411 кг |
Двигуни: | 4 × ТВД Allison T56-A-14 |
Тяга (потужність): | 4 × 4910 к.с. (4 × 3611 кВт) |
Кількість точок підвіски: | 10 |
Внутрішнє бомбове навантаження: | Разом 9072 кг |
Підвісне озброєння: | (див. нижче↓) |
| |
![]() |
P-3 Orion (укр. «Ора́йон»)[a] — американський патрульний та протичовновий літак. Розроблений наприкінці 1950-х компанією Lockheed. Був створений на базі Lockheed L-188 Electra і по суті є його військовою модифікацією. Найбільше P-3 «Оріон» різних модифікацій перебуває на службі у Військово-морських силах США і в Морських силах самооборони Японії. Виробництво літаків велося в США і Японії.
Протягом понад 50 років експлуатації літака і його модифікацій, P-3 багато разів модернізувався, особливо в частині, що стосується БРЕО. Численні військово-морські флоти та повітряні сили у всьому світі продовжують використовувати P-3 «Оріон», в першу чергу для морського патрулювання, розвідки, протикорабельної та протичовнової боротьби[1]. Всього побудовано 757 одиниці P-3. У 2012 році він став одним з небагатьох військових літаків, експлуатація яких в Збройних силах США триває понад півстоліття (серед них Boeing B-52 Stratofortress , Boeing KC-135 Stratotanker, Lockheed C-130 Hercules і Lockheed U-2). Літаки P-3C, що залишаються на озброєнні ВМС США мають замінити Boeing P-8 Poseidon.
Наприкінці 1950-х років, коли на озброєнні флотів провідних держав світу з'явилися атомні підводні човни, у ВМС США дійшли висновку, що основний патрульний протичовновий літак Р-2 «Нептун»[en] застарів — для пошуку і знищення ПЧА противника був потрібний авіаційний протичовновий комплекс нового покоління.
Прототипом P-3 «Оріон» став випущений компанією компанією Lockheed пасажирський літак L-188 «Електра» — один з перших в США літаків з турбогвинтовим двигуном[2]. Тактико-технічні вимоги до перспективного літака ПЧО командування авіацією флоту США затвердило у серпні 1957 року. Перемогу в конкурсі проектів здобула компанія «Локхід», яка запропонувала варіант чотиримоторного літака P3V-1. Макет прототипу був виготовлений у вересні 1958 року, а 25 листопада 1959 піднявся в повітря аеродинамічний прототип VP3V-1 (позначення — модель 185 «Оріон»), в який переобладнали третю дослідну «Електру» — літом 1959-го. На ньому посилили планер (довжина фюзеляжу при цьому була зменшена на 2,24 метри), збільшили запас палива, передбачили можливість монтажу в передній частині фюзеляжу пошукової РЛС, а в хвостовій — штангу з детектором магнітних аномалій. Був доданий відсік озброєння і встановлено нову авіоніку. Відсік озброєння був призначений для розміщення торпед, глибинних бомб, мін, або ядерної зброї. У літака також були десять пілонів зовнішньої підвіски озброєння під площинами.
Перший серійний екземпляр VP3V-1 піднявся в повітря 15 квітня 1961 року. В порівнянні з L-188, на передсерійних P-3 була перероблена кабіна пілотів для поліпшення огляду вниз-вперед. Фюзеляж був також змінений — він був розділений по горизонталі палубою, пасажирських ілюмінаторів не було. У верхній частині розміщувалася герметична кабіна об'ємом 195 м³, що дозволило створити комфортні умови для операторів і розмістити в ній основні елементи протичовнового обладнання, радіогідроакустичні засоби пошуку, системи радіозв'язку. Екіпаж, який складався з 10 осіб (п'ять членів екіпажу і п'ять операторів на чолі з офіцером з тактичної координації) отримав доступ до більшості блоків апаратури і можливість усувати деякі її несправності в польоті, а також вручну перезаряджати чотири з 52 пускових установок радіогідроакустичних буїв[en]. Скидання останніх здійснювалося за допомогою піротехнічних патронів[en]. Протичовнове обладнання включало активну радіоакустичну систему Julie[ru], яка використовувала в якості джерела акустичної енергії вибухові заряди з наступним прийомом відбитих від цілі сигналів, і пасивну Jezebel[ru], яка використовувала пасивні низькочастотні РГАБ, авіаційний магнітометр (MAD) AN/ASQ-10, газоаналізатор AN/ASR-3 Sniffer, для виявлення вихлопів дизельних двигунів підводних човнів, дві РЛС огляду переднього і заднього секторів земної поверхні AN/APS-80, антени яких були синхронізовані так, щоб забезпечувати сумарне кругове поле огляду за одне сканування[2].
У випробуваннях на авіабазі Патаксен-Рівер[en] брали участь три прототипи VP3V-1. В березні 1962 у випробувальному центрі ВМС літало ще п'ять передсерійних бортів, шостий передали у Військово-морської центр оцінки систем озброєнь в Альбукерке. Випробування нового протичовнового літака завершилися в червні 1962 року. Через місяць, у зв'язку з переходом на нову систему позначень авіаційної техніки збройних сил США, літак отримав позначення P-3 «Оріон»[2].
У 1963 році U.S. Navy Bureau of Weapons (BuWeps) уклало контракт розробку бортового комп'ютера для P-3 «Оріон». Нова система обробки та аналізу інформації випробовувалася на 35-му серійному Р-3, а, починаючи з 110-го літака, стала штатною[3]. З 1962 до 1965 року було виготовлено і передано авіації ВМС 157 одиниць літаків Р-3А.
Активне будівництво в Радянському Союзі атомного ракетоносного підводного флоту і активізація дій ВМФ СРСР в Світовому океані у середині 1960-х роках вимагали від ВМС США вдосконалення сил базової патрульної авіації і розширення її оперативних можливостей. Тож наступною серійною модифікацією «Оріона» став Р-3В. Він відрізнявся від Р-3А було більш потужними і економічними турбогвинтовими двигунами Allison T56-A-14 (у Р-3А — Allison T56-A-10W) потужністю на валу 3361 кВт (4910 к.с.) і новою системою виявлення підводних човнів Deltic (встановлювалась і на P-3A починаючи зі 109-ї серійної машини). До складу озброєння ввели керовані ракети AGM-12 Bullpup класу «повітря-поверхня». Всього було випущено 144 одиниці Р-3В.
Незважаючи на успішну експлуатацію в ході конфлікту в Індокитаї, ефективне застосування «Оріонів» під час блокади Куби, гідроакустичне обладнання P-3 не задовольняло американських військових. Протягом п'яти років у ВМС США велися дослідження зі створення нової автоматизованої системи обробки даних і управління пошуковим обладнанням літака. Остаточним варіантом АСУ A-NEW, яка найбільше відповідала поставленим завданням. Платформою для цього комплексу стала модифікація Р-3С («Charlie»). Р-3С став першим e світі протичовновим літаком з централізованим комп'ютером обробки інформації від пошукової та навігаційної систем[4]. Крім того, ЕОМ видавала команди на скидання радіогідроакустичних буїв і застосування зброї. Використання бортового цифрового комп'ютера AN/ASQ-114 і нового акустичного процесора AN/AQA-7 дозволило значно збільшити ефективність роботи гідроакустичного комплексу — одночасно оброблялася інформація від 31 РГАБ. На літаку були повністю оновлені засоби радіозв'язку і навігації. Цифрова апаратура зв'язку дозволила здійснювати обмін даними з іншими літаками, кораблями і береговими пунктами управління. Можливості з виявлення надводних цілей розширені за рахунок установки нової РЛС AN/ARS-115 та заміни прожектора нізькорівневою телевізійною системою.
Перший політ YP-3C виконав у вересні 1968. Поставки ВМС США серійних літаків розпочалися у 1969. У подальшому Р-3С «Оріон» пройшов п'ять програм модернізації.
Перша модернізація стосувалася збільшення продуктивності центрального бортового комп'ютера AN/ASQ-114 — обсяг оперативної пам'яті збільшено в сім разів, встановили новий акустичний процесор AN/AQA-7(V)8 DIFAR (англ. Directional Acoustic Frequency Analysis and Recording) і приймальну апаратуру радіонавігаційної системи «Омега». Перший модернізований P-3C здійснив політ у квітні 1974, втім комплектуватись новим обладнанням літаки, що будувалися, почали тільки з січня 1975. Всього побудовано 31 Р-3С цієї модифікації.
Наступна значна модернізація P-3C проведена в другій половині 1970-х: бортове озброєння літака поповнилося протикорабельним ракетами AGM-84 Harpoon, БРЕО — інфрачервоною системою огляду передньої півсфери, здійснено ряд удосконалень, пов'язаних з акустичними пошуковими системами. В результаті вийшов багатоцільовий ударний літак, здатний автономно здійснювати пошук і вражати надводні та підводні цілі будь-якого класу[5]. Випробування Р-3С upd.2 розпочалися у серпні 1977 року в Патаксен-Рівер. З 1977 до 1981 року побудовано 44 літаки даної модифікації. У 1981–1985 роках на 24 одиницях Р-3С встановлене більше надійне навігаційне і радіообладнання. Це, інколи, вважається третьою (проміжною) модернізацією «Оріонів».
Четверта (враховуючи проміжну) модернізація включала повне оновлення апаратури обробки сигналів від радіогідроакустичних буїв. Новий комплекс був розроблений на базі обчислювача обробки акустичної інформації IBM Proteus UYS-1 acoustic. Центральний бортовий комп'ютер СР-901 дозволяє одночасно обробляти інформацію від 99 РГАБ. Встановлено нового приймача сигналів буїв AN/AQH-4(V). Крім того, додалася можливість підвіски на внутрішньому підкриловому пілоні контейнера з апаратурою РЕБ AN/ALQ-78.
П'ята і остання значна модернізація Р-3С здійснювалася з 1987 до 1991 року компанією Boeing. Внаслідок неї можливості радіоелектронного обладнання літака з виявлення малошумних підводних човнів зросли в п'ять разів. Крім того «Оріон» зміг нести ракети AGM-84E SLAM, призначені для ураження наземних цілей. П'ятий прототип «Оріона» здійснив перший політ в грудні 1991. Були і інші програми модернізації Р-3С, зокрема за програмою LRAACA (літак ПЧО дальньої дії з можливостями нанесення ударів по наземних і надводних цілях) компанії Lockheed (1988—1990), який передбачав будівництво модифікації P-3G (Р-7А), втім вони не були реалізовані[5].
Основне призначення літаків морської базової патрульної авіації — спостереження за підводними човнами. Протичовнові літаки цілодобово патрулюють акваторії, що прилягають до узбережжя США, а також райони ймовірного знаходження атомних підводних човнів з балістичними ракетами. На «Оріони» покладаються завдання точного визначення місця розташування підозрілих підводних об'єктів, їх ідентифікація, а якщо необхідно, то і їх знищення. Радіус дії Р-3 становить 3835 км, а типовим режимом є восьмигодинне патрулювання на двох двигунах в заданому районі на віддаленні до 1850 км від бази[6].
Основним засобом пошуку і виявлення підводних човнів на «Оріонах» є радіогідроакустичні буї. На літаках P-3C застосовуються активні РГАБ ненаправленного дії AN/SSQ-47B і пасивні AN/SSQ-53B системи DIFAR. За допомогою спеціальних буїв типу AN/SSQ-57 визначається спектр розподілу рівнів шумів моря. У більшості типів буїв розміри стандартні. На літаку P-3C може розміщуватися до 87 буїв різних типів. Вони скидаються за допомогою пускових установок, які являють собою трубчасті напрямні, всередині яких знаходиться пороховий заряд із електричним запалюванням. 48 таких напрямних (кожна для одного РГАБ) в нижній, негерметизованій частини фюзеляжу споряджається безпосередньо перед польотом. У верхній, герметизированій частини розташовані чотири пускові установки, призначені для скидання інших буїв. Вони споряджаються лише під час польоту. Вибір типу буя проводиться в залежності від виконуваного завдання. При цьому характеристики кожного буя вводяться в ЦЕОМ, з тим щоб він за заданою програмою міг бути скинутий автоматично в потрібній точці польоту.
Блокада Куби і війна в Індокитаї, в яких активно використовувалися P-3, — яскраві, але не головні епізоди бойової служби «Оріонів». Крім пошуку субмарин, Р-3 здійснювали і здійснюють навчальні мінні постановки, загоризонтне цілевказання і оповіщення в інтересах надводних кораблів, метеорозвідку, координацію пошуково-рятувальних операцій.
Перший міжнародний показ «Оріона» відбувся на Паризькому авіаційно-космічному салоні в Ле Бурже у 1963 році. Літак демонструвався в польоті і на стоянці. В повітрі машина показала «патрульний» режим — на двох двигунах і розвороти з радіусом близько 500 м. Патрульний літак в першу чергу пропонувався на експорт союзникам по НАТО[6]. Р-3 різних модифікацій в значних кількостях передавалися союзникам США. «Оріони» перебувають на озброєнні Аргентини, Австралії, Бразилії, Греції, Іспанії, Нідерландів, Нової Зеландії, Норвегії, Ірану, Пакистану, Португалії, Південній Кореї, Чилі, Таїланду, Японії. Японці, маючи розвинену авіаційну і електронну промисловість, вирішили за краще налагодити ліцензійне виробництво, а не закуповувати готові літаки в США. Японські морські сили самооборони посідають друге місце в світі за кількістю «Оріонів» після ВМС США[4].
Оператор | Модель |
---|---|
![]() |
19 AP-3C |
![]() |
6 P-3B |
![]() |
8 P-3A |
![]() |
6 P-3B |
![]() |
5 P-3F |
![]() |
2 P-3A, 5 P-3B |
![]() |
18 CP-140, 3 CP-140A |
![]() |
12 P-3C (замовлені) |
![]() |
8 P-3C, 8 P-3CK |
![]() |
8 P-3C (до цього належали ВМС Нідерландів) |
![]() |
6 P-3K |
![]() |
4 P-3C, 2 P-3N |
![]() |
10 P-3C, 3 P-3 AEW також заявлені |
![]() |
5 P-3C |
![]() |
154 P-3C |
![]() |
P-3 з радарами AWACS |
![]() |
2 P-3T, 1 VP-3T |
![]() |
4 P-3A |
![]() |
101 P-3C, 5 EP-3, 1 UP-3C, 3 UP-3D |
Джерело: Airforce Technology. P-3C Orion Maritime Patrol and Anti-Submarine Warfare
Основні характеристики
Льотні характеристики
Озброєння
Авіоніка
![]() |
Вікісховище має мультимедійні дані за темою: P-3 Orion |
|
|
|
|