F-14 Tomcat | |
---|---|
![]() | |
F-14 Tomcat | |
Призначення: | палубний винищувач |
Перший політ: | 21 грудня 1970 |
Прийнятий на озброєння: | вересень 1974 |
Знятий з озброєння: | ВМС США 22 вересня 2006 |
Період використання: | ВПС Ірану (продовжує) |
На озброєнні у: |
![]() ![]() |
Розробник: | Grumman Corporation |
Всього збудовано: | 712 |
Вартість одиниці: | $ 38 мільйонів у 1998 |
Модифікації: | F-14A, F-14B, F-14D |
Конструктор: | Bob Kress[1] |
Екіпаж: | 2 особи |
Максимальна швидкість (МШ): | 2485 км/год |
Бойовий радіус: | 926 км |
Дальність польоту з ППБ: | 2960 км |
Практична стеля: | 16 150 м |
Швидкопідйомність: | 229 м/с |
Довжина: | 19,1 м |
Висота: | 4,88 м |
Розмах крила: | 11,58—19,55 м |
Площа крила: | 54,5 м² |
Споряджений: | 27 000 кг |
Двигуни: |
F-14A: 2×ТРДФ Pratt & Whitney TF30-P-412 F-14B/D: 2×ТРДФ General Electric F110-GE-400 |
Тяга (потужність): |
56,0 кН 61,4 кН |
Тяга форсажна: |
94,8 кН 124,7 кН |
Гарматне озброєння: | 1 х 20-мм, М61А-1 Vulcan |
Боєзапас: | 675 |
Кількість точок підвіски: | 10 (чотири підфюзеляжні і шість підкрилевих) |
Маса підвісних елементів: | 6700 кг кг |
Підвісне озброєння: | AIM-54 Phoenix, AIM-7 Sparrow, AIM-9 Sidewinder, вільнопадні, касетні бомби, запалювальні бомби |
| |
![]() |
F-14 Tomcat (укр. «То́мкет»)[2][a] — двомісний реактивний палубний перехоплювач, багатоцільовий винищувач четвертого покоління з крилом змінної стрілоподібності виробництва Grumman Aircraft Engineering Corporation.
Розроблений на початку 1970-х для заміни F-4 «Фантом» II. Поставлявся на експорт в Іран до Ісламської революції 1978 року, де досі стоїть на озброєнні. Знятий з озброєння у ВМС США в 2006 і замінений на F/A-18 E/F Super Hornet.
В червні 1968 року ВМС США розпочали конкурс на важкий палубний винищувач зі змінною геометрією крила, що передбачався на заміну застарілим F-4 «Фантом» II, в якому взяли участь п'ять фірм. Із самого початку робіт над проектом, F-14 конструювався як літак, здатний завоювати повітряну перевагу у безпосередній близькості від авіанесучих кораблів, з яких передбачалося використовувати ці літаки. Додатковою функцією повинна була бути можливість завдавати ударів по тактичних наземних і надводних цілях. Проект F-14 виграв конкурс і в січні 1969 року був укладений контракт. Перший прототип піднявся в повітря 21 грудня 1970 року і за ним відразу пішла передсерійна партія з 11 літаків. Влітку 1972 року були завершені випробування F-14 на авіаносцях і промислові поставки для флоту почалися в жовтні того ж року.
F-14 був орієнтований в першу чергу на відбиття ракетних ударів по корабельних групах. Основним елементом F-14 є система управління озброєнням Hughes AN/AWG-9 з багаторежимною імпульсно-доплерівською РЛС. За інформацією міністерства оборони СРСР, дальність виявлення цілі з ЕПР 3 м² — 160 км, супровід 24 цілей і наведення на 6, діапазон роботи РЛС 8-10 ГГц. Дальність виявлення теплопеленгатором (телескоп) в ППС — 220 км, в ЗПС — 300 км.[3] Пізніше літаки отримали телекамеру Нортроп, яка дозволяє визначати цілі на відстані до 100 км. Також «Томкет» мав вбудований комплекс радіоелектронної боротьби.
Для ближнього бою «Томкет» має вбудовану 20-мм автоматичну гармату General Electric M61A1 Vulcan, з бойовим комплектом у 675 набоїв. Основу ракетного озброєння становили чотири ракети «повітря-повітря» AIM-54 або AIM-7, що розташовувалися на пілонах під фюзеляжем. F-14 є єдиним літаком, здатним нести ракету «повітря-повітря» великої дальності AIM-54A Phoenix. Ця ракета, вартістю 500 тис. доларів, здатна вражати цілі на відстані 185 км. Це дає F-14 можливість знищувати більшість літаків супротивника до того, як сам він з'явиться у них на екрані радара. На додаток до них на підкрильних пілонах могли розташовуватися ще чотири ракети AIM-9 Sidewinder. Для ураження наземних (наводних) цілей F-14A міг використовувати лише некеровані авіабомби. Крім того, «Томкет» був здатний нести до 6576 кг наступального озброєння різного класу.
Роботи над F-14A були затьмарені втратою першого прототипу в грудні 1970 року, однак попри це, ВМС США були поставлені 478 машин і ще 79 були продані Ірану в 1976—1978 роках (модифікація F-14A-GR). Наступною мала стати модель F-14B, оснащена двигунами Pratt & Whitney F401-PW-400, але роботи над нею були згорнуті. Замість цього 38 літаків F-14A, починаючи з 1986, були переоснащені двигунами General Electric F110-GE-400, і згодом отримали позначення F-14B. В 1990 році з'явилась модифікація F-14D, яка відрізнялася від попередніх потужнішим радаром Hughes AN/APG-71 (система дозволяє супроводжувати 24 цілі і здійснювати захоплення і запуск ракет по 6-ти з них одночасно, на різних висотах і дальностях, а також більшою стійкістю до радіоперешкод), удосконаленою авіонікою і переобладнаною кабіною. Всього було побудовано 37 літаків цього типу, ще 104 переробили з раніше випущених F-14A вони мали позначення F-14D (R). Передбачалось модернізувати всі F-14A, але закінчення «холодної війни» зменшило витрати на озброєння.
F-14 був прийнятий на озброєння у вересні 1974. Бойове хрещення отримали тоді ж, коли дві ескадрильї F-14 прикривали американську евакуацію з Сайгону. Загалом у 80—90-х роках ними було озброєно 24 бойові і 4 резервні ескадрильї.
Американські «Томкет» брали участь у двох сутичках з лівійською авіацією над затокою Сідра, збивши в 1981 році два Су-22 (див. перший інцидент в затоці Сідра), а в 1989 році — два МіГ-23 (див. другий інцидент в затоці Сідра).
F-14 брали участь в операції «Буря в пустелі», де забезпечували повітряне прикриття американським бомбардувальникам і штурмовикам, в результаті був втрачений один F-14. До 2000-го року у ВМС США залишилось лише 12 бойових ескадрилей F-14. У подальших конфліктах (операція «Помірна сила», війна проти Югославії, війни в Афганістані і Іраку) F-14 застосовувалися для завдання ударів по наземних цілях.
Спочатку закінчення експлуатації F-14 було заплановано на 2008 рік, але успішне введення в дію винищувачів F-18E/F Super Hornet дозволило зробити це раніше встановленого терміну.
F-14 офіційно знято з озброєння ВМС США 22 вересня 2006 року, останній політ ескадрилей VF-31 і VF-213 з авіаносця «Теодор Рузвельт», оснащених F-14D, відбувся 10 березня того ж року, всі літаки моделей A і B були виведені до резерву ще раніше[4].
Іран був єдиною країною, куди експортувалися F-14. Усього було поставлено 79 літаків, які брали участь в ірано-іракській війні. Незважаючи на проблеми із запчастинами, «Томкет» досі експлуатуються іранськими ВПС.
Іран замовив 80 винищувачів разом з озброєнням (серед них 714 AIM-54A Phoenix, з яких поставили лише 284) і запчастинами в 1974 році. Іранський варіант відрізнявся потужнішим двигуном TF30-P-414, відсутністю обладнання для посадки на авіаносці та простішим комплексом РЕБ. Весь парк літаків почав службу трьома роками пізніше, до того часу було навчено більше 120 екіпажів і майже стільки ж наземного персоналу.
Незважаючи на ісламську революцію 1979, в результаті якої були припинені всі відносини з США, іранські Tomcat залишалися боєздатними, але поставки озброєння і запчастин припинились.
У ВПС Ірану F-14 стояли на озброєнні в чотирьох ескадриліях. Через рік вони взяли участь у війні з Іраком, під час якої їхні пілоти знищили понад 200 цілей. Хоча кількість цілей залишилася неуточнена, більше 25 з них були знищені ракетами AIM-54 Phoenix. Також в ближньому бою F-14 показали себе маневренішими за МіГ-23. Загалом за час війни було втрачено чотири машини, дві в бою і дві через катастрофи. Але через відсутність запчастин ефективність літаків значно знизилась. Іранські інженери змогли налагодити виробництво деяких запчастин на власних підприємствах, а заради поповнення боєзапасу було модифіковано зенітну ракету MIM-23 (модифікована версія стала називатись AIM-23), але через великі габарити останньої їх можна було закріпити лише три штуки.
У 2008 році на озброєнні Ірану перебувало понад 40 літаків. І в кінці 2006—2007 років вони не лише провели декілька безкровних повітряних зустрічей з американськими і британськими винищувачами, які діють вздовж кордонів Ірану, але також збили два розвідувальні безпілотні літальні апарати (імовірно США) у повітряному просторі Ірану. В 2015 році залишилось боєздатними до 25 літаків, які зараз беруть участь у забезпеченні підтримки операцій проти «Ісламської держави» і сирійської опозиції.
У Іран планувалося відправити 80 літаків, проте було поставлено тільки 79; 80-й іранський літак залишився у ВМС США.
|
|
|
|