Tipus | llengua i llengua viva ![]() |
---|---|
Ús | |
Parlants nadius | 3.900 ![]() ![]() |
Autòcton de | Acre, Estat de l'Amazones i Departament d'Ucayali ![]() |
Estat | Brasil i Perú ![]() |
Classificació lingüística | |
llengua humana llengua indígena llengües ameríndies llengües macroarawak llengües arawanes ![]() | |
Característiques | |
Sistema d'escriptura | alfabet llatí ![]() |
Nivell de vulnerabilitat | 2 vulnerable ![]() |
Codis | |
ISO 639-3 | cul ![]() |
Glottolog | culi1244 ![]() |
Ethnologue | cul ![]() |
UNESCO | 1798 ![]() |
IETF | cul ![]() |
Endangered languages | 1733 ![]() |
El culina (també kulína, kulyna, kulina, curina, corina, korina, culina-madijá, madijá, madija, madiha, madihá) és una llengua arawana del Brasil i el Perú parlada per prop de 4.000 culines. Amb tan pocs parlants, el culina es considera una llengua amenaçada. El culina és similar a la llengua dení, ja que fins i tot s’han considerat diferents dialectes de la mateixa llengua. Ambdues llengües tenen un ordre de paraules SOV,[1] així com tres conjunts de consonants africades alveolars. Es creu que la presència dels fonemes *s reconstruïts en lloc de la fricativa *sh és indicativa de les llengües culina i dení enfront d'altres llengües de la família arawana.[2]
El poble culina viu tradicionalment als estats d'Acre i Amazones al Brasil i a la regió d'Ucayali al Perú.[3] A Acre i Ucayali, els pobles es troben al llarg dels rius Purus i Envira. A l'Amazones, els pobles es troben al voltant dels rius Juruá, Tarauacá i Jutaí.[3]
El culina és membre de la família de les llengües arawanes.[3] Segons Dienst (2014), forma un continu dialectal madihá amb el jamamadi i el dení.[3] El terme madihá significa 'gent' en tots aquests idiomes.[3]
L’ordre constituent bàsic és subjecte-objecte-verb. És predominantment un llenguatge marcador de nucli amb morfologia aglutinadora i certa fusió.[3] El culina és un llenguatge de nucli final i conté molts més sufixos que prefixos.Hi ha dues classes de noms i dos gèneres i l’acord sobre els verbs transitius està determinat per diversos factors complexos, tant sintàctics com pragmàtics.[3] En les oracions transitives, el verb concorda amb l’objecte en gènere i amb el subjecte en persona i número. En les frases intransitives, el verb coincideix amb el seu subjecte en persona, nombre i gènere.[3]
Labial | Dental | Alveolar | Velar | Glotal | ||
---|---|---|---|---|---|---|
Oclusiva | sonora | b | d̪ | |||
sorda | p | t̪ | k | |||
aspirada | pʰ | t̪ʰ | kʰ | |||
Fricativa | h | |||||
Africada | sonora | d͡z | ||||
sorda | t͡s | |||||
aspirada | t͡sʰ | |||||
Nasal | m | n | ||||
Ròtica | ɾ | |||||
Aproximant | β~w |
Els sons consonàntics /pʰ, t̪, d͡z, t͡s, t͡sʰ, ɾ, β~w/ també es podrien pronunciar /ɸ~f, t͡ʃ, z~ɟ, s, sʰ~ʃ, l, v/.
Frontal | Posterior | |
---|---|---|
Tancada | i | (u) |
Mitjana | ɛ | o |
Oberta | a |
Un so [a] també pot variar fins a un so [ɨ]. El so vocàlic [u] només apareix als diftongs.[3]