Ruralismus (z latinského ruralis – venkovský) je český literární směr, který se objevil v české literatuře ve dvacátých a třicátých letech 20. století.[1]
Autoři, hlásící se k tomuto směru, pociťovali problémy tehdejšího člověka, který se často nedokázal vyrovnat s městskou civilizací, rozpadem tradičních společenských a rodinných hodnot, ztrátou životních jistot a odklonem od náboženství. Nezakořenění člověka v půdě, vliv průmyslu, obchodu a městského životního stylu se podle ruralistů stal příčinou morálního rozkladu člověka.[2] Východiskem byl pro ruralisty „návrat k půdě“, která je darem od Boha a je tedy nedotknutelná, venkov a jeho tradice, možnost vidět výsledky své práce v neměnných pracovních cyklech podle ročních období.[1]
Vznik ruralismu je kladen do let 1925–1930, kdy Josef Knap založil a řídil v Turnově vycházející regionální časopis Sever a východ. Ruralistické texty vycházely také v literární příloze deníku Venkov. Samotný pojem ruralismus razil spisovatel a literární teoretik Antonín Matula a začal se používat až po roce 1932. Ruralisté také vydaly dva sborníky: Básníci selství (1932) a Tváří k vesnici (1936).[1]
Ideovým základem se pro ruralisty stali severští autoři (Knut Hamsun, Gunnar Gunnarsson nebo Olav Duun) spolu s francouzskými (Jean Giono, Henri Pourrat, Georges Bernanos) a švýcarskými (Charles-Ferdinand Ramuz) regionalisty zdůrazňujícími ve svých venkovsky laděných románech sepětí člověka a přírody.[2][3] Návaznost na českou realistickou venkovskou prózu byla spíše nepřímá, ačkoliv se ruralisté sami často odvolávali na Josefa Holečka, Karla Václava Raise, Karolinu Světlou, Terézu Novákovou, Josefa Václava Sládka nebo Jindřicha Šimona Baara. Mnoho ruralistů patřilo také k silně věřícím lidem, a proto chápali i tyto stránky venkova jako součást lidského života na této zemi a rolníkovu práci na půdě jako naplnění božího zákona.[1]
Kromě okrajových autorů patřili mezi ruralisty i autoři silného sociálního cítění s venkovskou chudinou, kteří sociální poměry na venkově neidealizovali. Naopak si uvědomovali rozpory venkova a lidské tragédie plynoucí ze závisti, touhy po majetku nebo stavění zájmu gruntu nad lidské vztahy. Objevuje se i téma tvrdé kapitalizace venkova.[1]
Ruralismus nebyl manifestem či jinou politickou a programovou organizací. Spojil několik autorů, pro které byla hlavním motivem láska k venkovu a venkovskému lidu, snaha vrátit člověka ke kořenům, k selství, a zároveň k tradičním morálním hodnotám života.[4]
Německá okupace Čech a Moravy v březnu roku 1939 a následný pobyt německé armády na českém území spojený s útlakem obyvatelstva ze strany německých úřadů se ruralistů příliš nedotkly a většina autorů tak přečkala válku bez újmy, výjimku tvořil např. Josef Knap, který byl totálně nasazen.[5]
Horší situace jim nastala až po osvobození a především po komunistickém převratu v únoru 1948. Díla ruralistů se komunistickým představitelům ideologicky nehodila, protože představa samostatného rolníka, který se svou rodinou obdělává své pole, byla v přímém rozporu s jejich snahou zakládat po vzoru sovětských kolchozů jednotná zemědělská družstva. Dalším závažným přečinem proti komunistické ideologii byl značný katolicismus přítomný prakticky ve všech dílech. To vše bylo příčinou velmi ostré a účelové kritiky ruralistických autorů, která spočívala mimo jiné v následujících vykonstruovaných bodech:[3]
Díla ruralistů byla účelově zkreslována a připodobňována k nacionalistickému německému hnutí Heimatkunst (Umění domoviny) a především k ostře antisemitskénu nacistickému hnutí Blut und Boden (Krev a půda).[6] Toto tvrdé odmítnutí ruralistů mělo za následek zákaz vydávání jejich děl a jejich osobní perzekuci. Mnozí z nich byli vězněni (Josef Knap, František Křelina, Václav Prokůpek nebo Václav Renč), další emigrovali (Jan Čep) a jiní nedobrovolně zmizeli z literárního kontextu.[1]
Nejvýznamnějšími představiteli ruralismu byli:[1][2][3][6]