Jan z Mensdorff-Pouilly | |
---|---|
Narození | 4. ledna 1933 Brno ![]() |
Úmrtí | 7. března 2020 (ve věku 87 let) Punta del Este ![]() |
Titul | ![]() |
Choť | (1971) Sylvia Maria Chiarino (* 1946) |
Děti | 1. Silvia Maria, provd. Schiperijn (* 1972) 2. Natalia Maria, provd. van Endert Aparicio (* 1974) 3. Federica Maria (* 1976) |
Rodiče | Alfons Karel Mensdorff-Pouilly (1891–1973) a Marie, rozená Strachwitzová (1901–1971) |
Rod | Mensdorff-Pouilly |
Příbuzní | bratr: Emanuel Mensdorff-Pouilly (1924–1950) bratr: Bedřich Karel Mensdorff-Pouilly (1925–2018) bratr: Albert Mensdorff-Pouilly (1926–2015) sestra: Marie Mensdorff-Pouilly (1927–1954) bratr: Hugo Mensdorff-Pouilly (* 1929) sestra: Ida Sophia Mensdorff-Pouilly (1931–1956) sestra: Terezie Mensdorff-Pouilly, provd. Božková (1934–2000) děd: Alfons Vladimír Mensdorff-Pouilly (1864–1935) babička: Ida Paarová (1867–1945) švagr: Vladimír Božek (1924–2020) synovec: Dominik Alphonsus Božek (* 1969) |
Některá data mohou pocházet z datové položky. Chybí svobodný obrázek. |
Jan Mensdorff-Pouilly, také Johannes Mensdorff-Pouilly (celým jménem německy Johannes Sarkander Eduard Maria Karl Graf von Mensdorff-Pouilly;[1] 4. ledna 1933 Brno – 7. března 2020 Punta del Este)[2][3] byl příslušník moravského šlechtického rodu lotrinského původu Mensdorff-Pouilly. V roce 1948 emigroval a žil v několika zemích. Spolu se sourozenci restituoval zámek a hrad Boskovice a další statky znárodněné rodině po Únoru 1948.
Narodil se jako pátý a nejmladší syn Alfonse Karla Mensdorff-Pouilly (1891–1973), signatáře Národnostního prohlášení české šlechty v září 1939, a jeho manželky Marie, rozené Strachwitzové (1901–1971). Rodina byla přes své předky spřízněna s několika evropskými vládnoucími rody. Doma mluvili německy a česky, po roce 1939 jen česky.[4] Jan měl sedm sourozenců, z nichž tři (Emanuel, Marie a Ida Žofie) od malička trpěli nevyléčitelnou nemocí.[5][6]
Na gymnázium chodil v Boskovicích a v Praze.[7]
Rodina se po komunistickém puči pokusila ilegálně emigrovat přes Dunaj do Rakouska v několika vlnách. První utekl v březnu 1948 Bedřich (a s ním Henrietta Mladotová), v druhé vlně s pomocí tajné studentské organizace Albert a patnáctiletý Jan.[4][pozn. 1] Hugo byl ve třetí vlně zadržen s rodiči v Bratislavě a jako jediný z bratrů po celou dobu totality zůstal v Československu. Otec byl zatčen a internován. Po propuštění z pracovního tábora se vrátil do Boskovic, kde pak pracoval jako dělník a skladník.
Jan se v bezpečí dostal do Vídně, kde zůstal nějakou doby se svými bratry. Potom bez nich odjel ke strýci Eduardovi Mensdorff-Pouilly (1900–1966) do města Laa an der Thaya poblíž československých hranic v sovětské okupační zóně. Později pokračoval do Salzburgu do americké zóny a nakonec do Feldkirchu do francouzské zóny, kde se opět setkal s bratry Bedřichem a Albertem.[9] Než bratři získali potřebné dokumenty, pokračoval Jan ve studiu na střední škole. Přestěhoval se do Lausanne a tamní školu navštěvoval s dětmi podnikatele Jelínka z Vizovic, který také studium financoval.[10] Po půlroce se bratři odstěhovali do Francie, kde Jan bydlel na venkově u tety. Rok chodil do jezuitského gymnázia v Poitiers.[10]
S pomocí bývalého československého vyslance v Montevideu Mirka Rašína všichni tři bratři na přelomu let 1950/1951 získali víza do Uruguaye.[10] Vyplul z Le Havru.[11] V nové vlasti si sourozenci rychle našli práci. Jan odmítl dále studovat a živil se přibližně jeden rok jako úředník. Poté se přestěhoval z Montevidea a pracoval v Paysandu v chemické laboratoři italské koželužny,[7] po dalším roce začal působit jako expert a tlumočník z němčiny v cukrovaru, který stavěl novou budovu.[12] V každé další práci vydržel kolem jednoho roku. Teprve od roku 1963 začal dlouhodobě pracovat pro jihoamerickou společnost, u které byl zodpovědný za vývoz rybího oleje z Peru do Evropy a následně za vývoz bavlny, kávy a zemědělských komodit z Brazílie.[12] Potom ho firma vyslala do Stuttgartu v Německu[pozn. 2] a nakonec do Nizozemska.[6] U firmy vydržel 30 let. V roce 1971 se po návratu do Evropy setkal s rodiči.[13]
V rámci restitucí po roce 1989 dostal společně se sourozenci zpět boskovický zámek a další rodinné majetky (4500 hektarů lesa a 450 hektarů zemědělskék půdy).[6] Majetek byl rozdělen na pět stejných dílů, které zůstaly nedělitelným celkem. Vždy z každé větve má jedna osoba rozhodující hlas.[14] Jan pak začal majetek v Boskovicích spravovat.[pozn. 3] Manželka zůstala v Nizozemsku, jedna dcera studovala ve Washingtonu, druhá v Leidenu, třetí ve Vídni. Po nějaké době předal správu bratru Hugovi.
Za svůj domov považoval Uruguay, kde byl jako imigrant mile přijat a našel si tam přátele.[13]
V Montevideu se 30. července 1971 oženil s lékařkou Sylviou Marií Chiarino (* 2. 8. 1946 Montevideo), dcerou Danteho Chiarina a Silvie Tabacco-Maggi. Po studiu na vysoké škole má titul MUDr. a PhD.[2] Seznámili se v kině v Montevideu tři měsíce před svatbou.[6] Narodily se jim tři dcery:[2]