Alfons Karel z Mensdorff-Pouilly | |
---|---|
Majitel statku Boskovice | |
Ve funkci: 1935 – 1952 (1948) | |
Předchůdce | Alfons Vladimír Mensdorff-Pouilly |
Nástupce | majetek znárodněn, po sametové revoluci jeho pět dětí |
Majitel statku Nečtiny | |
Ve funkci: 1935 – 1942 | |
Předchůdce | Alfons Vladimír Mensdorff-Pouilly |
Nástupce | Eduard Mensdorff-Pouilly a Sophie Mensdorff-Pouilly |
Císařský komoří | |
Ve funkci: 1916 – 1918 | |
Panovník | Karel I. |
Nástupce | monarchie zanikla |
Vojenská služba | |
Hodnost | nadporučík v záloze |
Narození | 20. července 1891 Boskovice ![]() |
Úmrtí | 7. října 1973 (ve věku 82 let) Boskovice ![]() |
Místo pohřbení | hřbitov v Boskovicích |
Titul | ![]() |
Choť | (1923) Marie Strachwitzová (1901–1971) |
Rodiče | Alfons Vladimír Mensdorff-Pouilly (1864–1935) a Ida, roz. Paarová (1867–1945) |
Děti | 1. Emanuel (1924–1950) 2. Bedřich (1925–2018) 3. Albert (1926–2015) 4. Marie (1927–1954) 5. Hugo (1929–2023) 6. Ida Sophia (1931–1956) 7. Jan (1933–2020) 8. Terezie, provd. Božková (1934–2000) |
Příbuzní | sestra: Garbriela Mensdorff-Pouilly, provd. Khevenhüller-Metsch (1893–1972) bratr: Karel Bedřich Mensdorff-Pouilly (1894–1981) sestra: Leopoldina Mensdorff-Pouilly, provd. Salm-Rieferscheidt-Raitz (1895–1980) bratr: František Josef Mensdorff-Pouilly (1897–1991) bratr: Eduard Mensdorff-Pouilly (1900–1966) sestra: Sophie Mensdorff-Pouilly (1904–1998) děd: Alfons Friedrich Mensdorff-Pouilly (1810–1894) babička: Marie z Lambergu (1833–1876) zeť: Vladimír Božek (1924–2020) vnuk: Dominik Alphonsus Božek (* 1969) |
Náboženství | římskokatolické |
Některá data mohou pocházet z datové položky. Chybí svobodný obrázek. |
Alfons Karel Mensdorff-Pouilly (celým jménem německy Alfons-Karl Maria Hieronymus Graf von Mensdorff-Pouilly;[1] 20. července 1891 Boskovice – 7. října 1973 Boskovice)[2][3] byl český šlechtic z rodu Mensdorff-Pouilly a signatář Národnostního prohlášení české šlechty ze září 1939. V době komunistické totality byl perzekvován.
Narodil se jako první syn Alfonse Vladimíra hrabětě Mensdorff-Pouilly (1864–1935) a jeho manželky Idy, rozené hraběnky Paarové (1867–1945). Měl šest sourozenců.
V roce 1916 získal čestný úřad císařského komoří.[2] Byl nadporučíkem v záloze.[2] V roce 1935 zdědil po otci statky Nečtiny v Čechách a Boskovice na Moravě, ale majetek spravoval už od roku 1919.[4][pozn. 1]
Doma se u nich mluvilo německy a česky, po německé okupaci v roce 1939 jen česky.[5] Podepsal Národnostní prohlášení české šlechty ze září 1939. Za druhé světové války odmítl přijmout německou národnost. V roce 1942 byla na jeho statky uvalena vnucená správa.[6] Za Heydrichiády byl dokonce na nějaký čas zavřený.[7] Protože se na konci války zapojil do odboje,[6] bez větších komplikací mu byl roce 1945 boskovický majetek navrácen. Zámek Nečtiny byl v roce 1942 převeden na jeho mladší sourozence Eduarda (1900–1966) a Sophii (1904–1998), kteří se hlásili k německé národnosti, a proto byl v roce 1945 znárodněn.[8][9] V průběhu let 1938–1945 byl na zámku v Boskovicích postupně ubytován štáb československé armády (československý pěší pluk[10]), poté tam byl zřízen lazaret pro důstojníky wehrmachtu a nakonec tam byl v roce 1945 ubytován štáb Rudé armády.[4] Rodina však zámek také po celou dobu obývala.
Mensdorffové se po komunistickém puči pokusili ilegálně emigrovat přes Dunaj do Rakouska v několika vlnách. První utekl v březnu 1948 syn Bedřich (a s ním Henrietta Mladotová), v druhé vlně s pomocí tajné studentské organizace synové Albert a teprve patnáctiletý Jan.[5] Alfons Karel s manželkou Marií a dětmi Hugem a Terezií byli ve třetí vlně zadrženi v Bratislavě a za pokus o nedovolený přechod státních hranic uvězněni na dva týdny.[11] Alfons Karel byl na konci roku 1949 zatčen a internován na dva roky v táboře nucených prací v Hodoníně u Kunštátu a poté v táboře poblíž Pardubic. Ve věku šedesáti let byl propuštěn ze zdravotních důvodů.[12] Vrátil se do Boskovic, kde pracoval v okresní nemocenské pojišťovně a později na místním národním výboru,[4] dále jako dělník (údržba místních komunikací)[11] a skladník.[6] Manželka Marie si přivydělávala pletením svetrů.[11] V roce 1948 byla na majetek uvalena národní správa, v roce 1952 byl veškerý majetek rodiny konfiskován. Směli však dožít ve třech zámeckých místnostech.[4]
Alfons Mensdorff-Pouilly měl rád hudbu a byl silně věřící.[13]
Syn Hugo jako jediný ze synů po celou dobu totality zůstal v Československu. Nejmladší dcera Terezie emigrovala s manželem JUDr. Vladimírem Božkem do Kanady.[5]
Zemřel v roce 1973 a byl pohřben na hřbitově v Boskovicích, kde byla předtím pohřbena i jeho manželka.[7]
Ve Zdounkách se 24. května 1923 oženil s Marií Strachwitzovou (12. 7. 1901 Zdounky – 5. 12. 1971 Boskovice), dcerou Bedřicha Strachwitze (1867–1927) a jeho manželky Karoliny Thurn-Taxisové (1875–1940). Marie byla dámou Řádu hvězdového kříže.[2] Narodilo se jim osm dětí, z nichž tři (Emanuel, Marie a Ida Žofie) od malička trpěly nevyléčitelnou nemocí, proto byly umístěny do ústavu milosrdných sester vincentinek.[14][15] Zemřely v 50. letech a byly pohřbeny na boskovickém hřbitově.[7]
Po roce 1989 děti majetek v Boskovicích restituovaly.