![]() | |
---|---|
![]() Chvostoskok Isotoma anglicana | |
Vědecká klasifikace | |
Říše | živočichové (Animalia) |
Kmen | členovci (Arthropoda) |
Podkmen | šestinozí (Hexapoda) |
Třída | skrytočelistní (Entognatha) |
Řád | chvostoskoci (Collembola) Lubbock, 1870 |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Chvostoskoci (Collembola) jsou starobylá bazální skupina šestinohých (tj. hmyzu v širokém slova smyslu). Jsou to drobní živočichové žijící v půdě nebo na povrchu půdy, v humusu, opadu, někdy i na vodní hladině, firnových polích či okrajích ledovců. Jejich hlavním znakem (a synapomorfií) je unikátní skákací aparát a ventrální tubus na zadečku – collophor. Označení Collembola pochází ze starořeckého κόλλα kólla „lepidlo“ a ἔμβολος émbolos „kolík“; toto označení plyne z existence collophora, jehož účel byl předpokládán v přilepení k povrchům a stabilizaci.[1]
Chvostoskoci mají kousací ústní ústrojí uložené uvnitř hlavy a čtyřčlánková tykadla, jejichž všechny články jsou vybaveny vlastní svalovinou. Proto bývají řazeni do parafyletické skupiny Entognatha (skrytočelistní). Oči u chvostoskoků buďto chybějí (zejména půdní druhy), nebo jsou reprezentovány osmi samostatnými ommatidii.
Hruď je buď srostlá (skupina Symphypleona – srostločlenky), nebo článkovaná (skupina Arthropleona – volnočlenky).
Zadeček má šest článků. Na prvním z nich se nachází ventrální tubus collophor, nepárový orgán se dvěma vychlípitelnými váčky, plnící celou řadu funkcí: od příjmu vody, přes vylučování a vůbec osmoregulaci až po dýchání. Většina druhů chvostoskoků nemá tracheu.
Na zadečku se rovněž nachází skákací aparát, tvořený skákací vidlicí – furcou (někdy označovanou i jako furcula) a záchytkou – retinaculem. V klidovém stavu je furca držena retinaculem, po jeho uvolnění se vymrští a katapultuje živočicha do výše. U půdních chvostoskoků však skákací aparát často chybí.
Chodidlo chvostoskoků splynulo s holení v tibiotarsus.
Oplození je vnější, samice si sbírá spermatofor vybavený stopkou. U některých druhů se vyskytuje složité epigamické chování (samec a samice se během námluv vzájemně zaklesávají tykadly apod.). Larvy absolvují čtyři až pět svlékání a jsou podobné dospělcům (vývoj nedokonalý), ale i dospělí jedinci se svlékají po celý život (uvádí se až padesátkrát). Známy jsou i partenogenetické druhy.
Chvostoskoci jsou kosmopolitní živočichové odolní vůči výkyvům podmínek prostředí. Žijí v půdě, humusu, v opadu, na povrchu půdy, někdy i na vodní hladině, na firnových polích či okrajích ledovců. Pro jejich život je důležitá vlhkost.
Potravní spektrum chvostoskoků je pestré, přičemž většina se živí saprofágně. Živí se rozloženým opadem, řasami, houbami, detritem nebo pylem. Někteří jsou predátoři a živí se půdními živočichy. Někteří mohou být považováni za škůdce stopkovýtrusných hub (např. žampiónů v pěstírnách).
Chvostoskoci jsou významní půdotvorní činitelé. Jsou významnou složkou edafonu (resp. zooedafonu; z hlediska velikosti jsou zpravidla řazeni do mezoedafonu). V málo narušených půdách dosahují počtu až 200 000 jedinců na metr čtvereční. Významně ovlivňují společenstva půdních mikroorganismů, zejména hub, a to nejen jejich konzumací, ale i roznášením spor. Udržují diverzitu hub v půdě.
Chvostoskoci jsou jedním z nejužívanějších organismů v půdní ekotoxikologii (zejména Folsomia candida).[2][3]
V akvaristice a teraristice jsou využíváni jako krmivo.
V rámci chvostoskoků rozeznáváme 4 základní skupiny:[4]
Předpokládaná fylogeneze:[4]
pC |
| ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||