Pseudokaar (saksa keeles Kragbogen[1], inglise keeles corbel arch[2]) on arhitektuuris üks ukse- või aknaava kivimüüritisega sildamise viise ja tõelise kaare ajalooline eelaste. Pseudokaare puhul laotakse ava palendeid moodustavad horisontaalsed kivikihid nii, et iga järgmine ulatub konsoolitaoliselt üle eelmise kuni ava sulgemiseni, nii saavutatakse kaarelaadne avaus. Pseudokaart on võimalik, erinevalt tõelisest kaarest, laduda ilma tugitarindita.
Pseudokaarsillus toimib konsoolipõhimõttel - iga kivi eendub endast alumise suhtes. Kuna iga eenduva kivi või ploki toetatud otsale tuleb asetada raskus, et tasakaalustada raskusjõud, mis mõjub kivi toetamata otsale, on pseudokaar väga massiivne. Mida raskem on ehitusmaterjal, seda vähem saab ehituskivi alumise suhtes eenduda. Seetõttu on pseudokaare kõrgus sageli sildeavaga võrreldes väga suur. Piirav faktor on ka eenduva kivi tõmbetugevus, täpselt samuti nagu see kehtib talasilluste puhul. Pseudokaarsilluse kandejõud on võrreldes kaarsillusega väike.
Pildiseeria seletuseks: Pärast kolme alumise klotsi eemaldamist kukuvad välja neist kõrgemal asuvad kolm klotsi, moodustades pseudokaare. Kaare moodustavad püsima jäänud klotsid, mille toetamata otsale mõjuva raskusjõu tasakaalustab toetatud otsale asetatud raskus. Selgesti on näha, kuidas kõrgeima rea keskmistele, pealt toetamata klotsidele mõjuv raskusjõud tõmbab need teineteise vastu ja nad jäävad püsima teineteisele toetudes.
Pseudokaarsillus tuleb kasutusele oluliselt varem kui kaarsillus. Seda kohtab India, Kreeka, Iirimaa, Kambodža ja Mesoameerika vanemas arhitektuuris.