En sonarboj eller hydrofonboj är en akustisk engångssensor som släpps i vattnet av fartyg, flygplan eller helikoptrar vid ubåtsjakt.
Sonarbojar började utvecklas i Storbritannien under andra världskriget för att ge patrullflygplan som Short Sunderland förmåga att upptäcka och spåra ubåtar i undervatensläge. De användes första gången i juli 1942 under kodnamnet High Tea. Dessa första generationens sonarbojar var stora (1,8 meter höga och 60 cm i diameter), hade dålig batteritid och kort räckvidd. De hade inte heller någon inbyggd signalbehandling utan var beroende av att operatören, som ofta satt i ett bullrigt flygplan, kunde höra ubåten genom bakgrundsbruset.
Efter kriget utvecklades tekniken, främst tack vare transistorn, mot mindre och effektivare sensorer. Sonarbojar har blivit den huvudsakliga undervattenssensorn för ubåtsjaktflygplan. Många ubåtsjakthelikoptrar förlitar sig också på sonarbojar i stället för dopphydrofon. Mindre fartyg kan också använda sonarbojar för att övervaka en större yta än vad deras skrovfasta hydrofon klarar av. Flera bojar ger också möjlighet att kunna triangulera målets position.
Efter ett utlåtande från ubåtsskyddskommissionen 1983 beslutade riksdagen att Sverige skulle införskaffa hydrofonbojsystem för att förstärka ubåtsskyddsförmågan.[1] Dessa kom att användas från hydrofonbojfartyg av Ejdern-klass, helikoptrar och de SH 89 som också införskaffades. Tidigare hade dopphydrofon varit den huvudsakliga undervattenssensorn för helikoptrar.
Sonarbojar laddas oftast som enhetspatroner i därför avsedda avfyringstuber, men de kan också fälls som flygbomber eller helt enkelt kastas överbord. De är ofta försedda med fallskärm för att nerslaget i vattnet inte ska bli för våldsamt.
Väl i vattnet delar bojen upp sig i ett flöte med sändare och antenn, ett sänke och däremellan en kabel med sensorer. Sändaren modulerar och sänder de ljud eller ekon som sensorerna uppfattar så länge batterierna räcker. Därefter sjunker bojen.
Passiva bojar är den vanligaste typen. De sänder inte ut några ljudpulser utan lyssnar bara på ljud från omgivningen, men kan uppfatta ekon av ljudpulser utsända av närliggande aktiva bojar. De enklaste typerna kan bara avgöra ljudstyrkan, men mer avancerade typer har en signalprocessor som letar efter periodiska svängningar och kan också avgöra från vilken riktning ljudet kommer.[2]
Aktiva bojar sänder ut ljudpulser och lyssnar efter ekon. De har nackdelen att ubåtar i närheten kan upptäcka att de blir spårade. Fördelen är att de även kan upptäcka även mycket tysta ubåtar. De enklaste typerna kan bara upptäcka avståndet till målet, men mer avancerade typer kan även avgöra riktningen till ekot.[2]
Även andra typer av bojar används. De är egentligen inte sonarbojar men brukar ändå räknas hit eftersom de kan laddas och avfyras från samma tuber.