Eristik (från antikens grekiska ἐριστικὴ, eristiké. Kopplat till Eris, tvistens och osämjans gudinna) är en underkategori inom retoriken där en retor har som avsikt att vinna oavsett vad som är sant eller inte. Eristiska handlingsplaner involverar ofta fallasier och ibland moraliskt tveksamma tillvägagångssätt.
Retoriker kritiseras ofta av filosofer då man har för avsikt att göra "det starkaste argumentet till det svagaste och det svagaste till det starkaste"[1], istället för att hitta sanningar. Eristiken har därför setts som retorikens svarta får och har inte fått en central plats inom retoriken[2]. Det mest framträdande verket om eristik skrevs på frisk och lättillgänglig prosa av Arthur Schopenhauer på 1800-talet där han framställde sina egna teorier om eristiken och lyfte 38 tekniker man kan använda sig av. Schopenhauer baserar mycket av sina teorier på Aristoteles retoriska teorier.
"Det handlar ju inte om sanningen, utan om segern" - Schopenhauer[2]
Enligt Schopenhauer innebär eristisk argumentation konsten att debattera på ett sätt så att man alltid får rätt eller per fas et nefas (med såväl rätta som orätta medel)[3]. Det finns en underbyggande tanke om att människan i grund och botten ljuger och är fåfäng. Att man prioriterar sitt anseende och sina principer över verklig sanning. Man är ursäktad att hålla ett faktum som sant trots att det skulle vara falskt, eller vice versa, eftersom om man direkt låter sig övertygas, men att det i sin tur skulle visa sig vara fel, har vi gjort lika mycket fel som om man hade tagit fel på sanningen från första början.
Schopenhauer framställer att det finns två modus och två tillvägagångssätt för att vederlägga en tes som har framställts[4].
Modus: (1) ad rem, i relation till saken, och (2) ad hominem, i relation till människan man argumenterar med eller vad denne har accepterat.
Tillvägagångssätt: (1) direkt vederläggning, och (2) indirekt vederläggning.
Direkt vederläggning delas upp i, (a) grunderna som motståndaren baserar sin argumentation på är falska, eller (b) att man går med på grunderna men att tesen inte följer av grunderna.
Indirekt vederläggningen delas också in i (a) apagoge, att man antar att satsen är sann men påvisar att följderna av den i förbindelse med en annan sats, som redan är vedertaget sann, inte är kompatibla, eller (b) exemplum in contrarium, att man visar på exempel som undertecknas av satsen men som inte gäller.
Dessa modus och tillvägagångssätt används i Schopenhauers 38 tekniker för att få rätt.