Suită de protocoale de Internet |
---|
nivelul aplicație(d) |
nivelul transport(d) |
nivelul internet(d) |
nivelul legătură(d) |
Domain Name System (abreviat DNS, în traducere literală Sistemul Numelor de Domenii) este un sistem distribuit de nume utilizat pentru identificarea calculatoarelor din Internet sau din alte rețele pe bază de Internet Protocol (IP).
Caracteristicile sistemului de nume (DNS) sunt:
Fiecare implementare TCP/IP conține o rutină software (name resolver) specializată în interogarea serverului de nume (DNS) în vederea obținerii translatării nume/adresă IP sau invers.
Există 2 tipuri de rezoluție de nume:
Tipic, procesul de rezoluție a numelor se desfășoară astfel:
Protocolul DNS
Redirectorul. La un calculator conectat la o rețea se pot executa atât aplicații care necesită numai resursele sistemului respectiv (programe de calcul tabelar, programe de procesare de texte etc.), cât și aplicații care accesează resursele rețelei (browsere de navigare în internet etc.). Nivelul aplicație este cel care permite accesul aplicațiilor la mediul de rețea.
Într-o rețea LAN, redirectorul este protocolul care lucrează la nivelul sistemului de operare al calculatorului și permite să se facă distincție între cererile adresate unității centrale a calculatorului respectiv și cele adresate unui server. Redirectorul permite administratorului de rețea să atribuie nume logice resurselor aflate pe diverse unități, iar utilizatorul, pentru a accesa o anumită resursă, va utiliza numai acești identificatori, fără nici o referință la rețeaua respectivă. Astfel, redirectoarele extind componentele software locale. Astfel, este posibilă utilizarea în comun a resurselor logice și fizice ale rețelei, precum și integrarea aplicațiilor locale cu cele de rețea.
Fiecare “site” de pe Internet are alocată o adresă IP. Folosirea de către utilizatorii obișnuiți a acestor adrese este dificilă și poate genera erori. Astfel, este necesar un protocol care să facă corespondența dintre numele diverselor componente de rețea și adresele lor IP. Această problemă este rezolvată de către protocolul DNS (Domain Names System).
Domeniul este un grup de calculatoare care sunt asociate prin localizarea lor geografică sau prin tipul de activitate al organizației pe care o deservesc. Numele de domeniu este un șir de caractere și/sau numere, de obicei un nume sau prescurtarea unui nume.
La începutul existenței Internetului, când numărul de calculatoare legate în rețea era relativ mic, a existat o tabelă realizată de organizația NIC (Network Information Center), care făcea corespondența dintre adresa IP și numele gazdei. Numele de gazde erau șiruri de caractere, fără a avea o organizare ierarhică. Aceste corespondențe erau introduse manual în tabelă și erau transmise tuturor administratorilor de rețele conectate la Internet.
Ierarhia de domeniu. DNS implementează un spațiu ierarhizat de nume pentru obiectele din Internet. Spre deosebire de numele de fișiere (calea către acestea), care sunt prelucrate de la dreapta la stânga, fiind separate de slash-uri, numele DNS sunt prelucrate de la stânga la dreapta, separatorul fiind caracterul “.”. Asemănător ierarhiei de fișiere, ierarhia DNS poate fi văzută ca un arbore.
Servere de nume Primul pas în organizarea acestor servere este partiționarea ierarhiei în zone. Fiecare zonă poate fi gândită ca fiind corespondentă la o anumită autoritate administrativă, responsabilă pentru acea porțiune a ierarhiei.
DNS are următoarele caracteristici:
DNS este important pentru funcționarea Internetului, deoarece necesită informații despre adresa IP a unei gazde pentru a se conecta la o gazdă și este mai ușor să vă amintiți adresele alfabetice decât șirurile de numere.[1] În unele cazuri, acest lucru permite utilizarea serverelor virtuale, cum ar fi serverele HTTP, distingându-le după numele cererii. Inițial, conversia între domenii și adrese IP a fost efectuată folosind un fișier text special hosts, care a fost compilat central și trimis automat la fiecare dintre mașinile din rețeaua locală. Odată cu creșterea Web-ului, a fost nevoie de un mecanism eficient, automatizat, care a devenit DNS. Cu toate acestea, utilizarea gazdelor hosts este cea mai simplă modalitate de a verifica site-ul web migrat înainte de a schimba DNS-ul.[2] DNS a fost dezvoltat de Paul Mokapetris în 1983;[3] descrierea originală a mecanismelor de lucru este conținută în RFC 882 și RFC 883. În 1987, publicarea RFC 1034 și RFC 1035 a schimbat specificația DNS și a depreciat RFC 882, RFC 883 și RFC 97
![]() |
Wikiversity are materiale didactice despre Domain Name System |