Traktathavner var havner eller havnebyer som ved traktat var åpne for utenlandsk sjøfart og handel i land som for øvrig var stengt for slik virksomhet. Vanligvis har det dreiet seg om havnebyer i Det fjerne østen som måtte underkaste seg påtvungne avtaler med andre land, det vil si Qingdynastiets Kina, keiserdømmet Japan og Kongedømmet Korea. Først tiltvang de europeiske koloni- og stormakter seg slike rettigheter, og senere også Russland, USA og så Japan; gjerne ved hjelp av kanonbåtdiplomati.[1]
De første traktathavner i Østasia var britiske, og ble etablert etter første opiumkrig ved Nankingtraktaten i 1842. Foruten avståelsen av Hongkongøya til Storbritannia foreskrev traktaten også åpningen av traktathavner i Shanghai, Kanton, Ningpo, Fuchow og Amoy.
Foruten handelsprivilegier ble som regel de fremmede makter gitt retten til bosetting av sine borgere der og til å utøve konsularjurisdiksjon over sine undersåtter i traktathavnene. I de fleste traktathavner ble det definert bydeler som var formelle konsesjoner der den fremmede makt nøt ytterligere rettigheter, som for eksempel retten til å kontrollere ordensmakten og utøve eksklusiv domsrett over samtlige innbyggere. En del traktathavner, som Port Arthur og Qingdao, var i sin helhet del av større territorielle konsesjoner, nominelt forpaktede territorier, som fungerte som de facto kolonier.
I begynnelsen av 1900-taltet fantes totalt 92 traktathavner i Kina ved siden av flere forpaktede territorier og utenlandske interessesfærer.