Panavia Tornado | |||
---|---|---|---|
![]() Tornado ECR | |||
Informasjon | |||
Rolle | Multirolle kampfly | ||
Første flyvning | 14. august 1974 | ||
Introdusert | 1979 | ||
Status | Aktiv tjeneste | ||
Brukt av | Royal Air Force Deutsche Luftwaffe Aeronautica Militare Italiana RSAF | ||
Antall produsert | 992 | ||
Videreutviklet til | IDS: Jagerbomber ADV: Jagerfly ECR: Jagerbomber for Elektronisk krigføring |
Panavia Tornado er en familie av tomotors jagerfly som ble utviklet i fellesskap av Storbritannia, Vest-Tyskland og Italia. Det finnes tre hovedtyper av Tornado; Tornado IDS (Interdicton/Strike) som er en jagerbomber, Tornado ADV (Air Defence Variant) til luftkamp og avskjæringsoppdrag, og Tornado ECR (Electronic Combat/Reconnaisance) til bruk i oppklaringsoppdrag og elektronisk krigføring.
Flyet ble utviklet og bygget av Panavia, som er et konsortium bestående av British Aerospace (daværende British Aircraft Corporation), vesttyske MBB, og italienske Aeritalia. Den første Tornado tok til vingene 14. august 1974 og var første gang involvert i krigshandlinger gjennom Storbritannia og Italias deltakelse i Gulfkrigen. Det internasjonale samarbeidet fortsatte etter at Tornado hadde blitt operativ med trenings- og evalueringsenhen Tri-National Tornado Training Establishment som var lokalisert ved RAF Cottesmore i England. Totalt ble det bygget 992 fly for de tre partnerlandene og Saudi-Arabia. Flytypen er ennå i operativ drift, men det jobbes med planer for å erstatte flytypen, primært med Eurofighter som har flere av de samme land involverte som i Panavia Tornado prosjektet.
På 1960-tallet ble det foretatt en del forskning på vinger med variabel vinkel. Formålet med en slik vinge var å kombinere manøvreringsdyktigheten og cruiseeffektiviteten som kom av rette vinger med hastigheten til vinger bakovervendte vinger. Storbritannia og Frankrike startet et felles prosjekt kalt AFVG (Anglo French Variable Geometry) i 1965, men franskmennene trakk seg ut av dette i 1967. I 1968 gikk det mot slutten av livssyklusen til den aldrende F-104, og Vest-Tyskland, Nederland, Belgia, Italia og Canada gikk sammen i en arbeidsgruppe for å finne ut hvordan de best kunne erstatte denne. Resultatet av dette ble kalt MRA (Multi Role Aircraft), men ble senere omdøpt MRCA (Multi Role Combat Aircraft). Storbritannia ble med i gruppen i 1968, og et memorandum ble skissert mellom Storbritannia, Vest-Tyskland og Italia.
Samarbeidet var ment å resultere i en enseters erstatning for F-104G og et toseters angrepsfly for Storbritannia og Vest-Tyskland. Canada og Belgia trakk seg ut av samarbeidet i 1969. De fire gjenværende landene – Storbritannia, Vest-Tyskland, Italia og Nederland – opprettet 26. mars 1969 selskapet Panavia Aircraft GmbH, men Nederland trakk seg fra samarbeidet allerede i 1970. Storbritannia og Vest-Tyskland hadde hver en andel på 42,5 % med de gjenværende 15 % til Italia. England skulle produsere den forreste delen av flyskroget i tillegg til halen, midten av flyskroget skulle produseres i Vest-Tyskland, og vingene i Italia. Et separat multinasjonalt selskap, Turbo Union, ble opprettet i 1970, for å utvikle og bygge Turbo-Union RB199 jetmotoren for flyene. Eierskapet i dette selskapet var delt 40%/40%/20% mellom henholdsvis Rolls-Royce plc, MTU og FIAT.
Ved slutten av prosjektets spesifikasjonsfase hadde konseptet blitt redusert til to varianter; en enseters Panavia 100 som Vest-Tyskland først foretrakk, og en toseters Panavia 200 som RAF foretrakk og som også kom til å bli Tornado. På dette tidspunktet var flyet kun tiltekt en angrepsrolle som et lavtflygende angrepsfly. RAF så også et behov for et jagerfly og introduserte F2 varianten. Selv om dette konseptet hadde alvorlige mangler ble dette raskt rettet på gjennom introduksjonen av F3 varianten.
Tornado IDS er i bruk hos Tyskland, Italia, Storbritannia og Saudi-Arabia. Det blir regnet som en av verdens mest avanserte angrepsfly og har stor våpenkapasitet, lang rekkevidde og blir regnet som vanskelig å skyte ned.
Tornado ADV er i bruk hos Storbritannia (hvor det kalles F3) og Saudi-Arabia. Dette er luftforsvarsvarianten hvis hovedformål er avskjæringsoppdrag. ADV regnes ikke lenger som et ledende defensivt jagerfly, og skal byttes ut i begge land med Eurofighter.
Denne varianten er i bruk hos Tyskland og Italia. Dette er en variant av IDS igjen, med det hovedformål å jakte på og ødelegge radarstasjoner.
Tekniske data | |
---|---|
Mannskap | 2 |
Lengde | 16,72 m |
Vingespenn | 13,91 m (ved 25° vinkel) og 8.60 m (ved 67° vinkel) |
Høyde | 5,95 m |
Vingeareal | 26,6 m² |
Vekt (uten last) | 13 890 kg |
Vekt (maksimal takeoff) | 28 000 kg |
Motor | 2 × Turbo-Union RB199-34R Mk 103 med etterbrenner. Motorkraften er 76.8 kN med og 43.8 kN uten etterbrenner. |
Ytelser | |
Maksimal hastighet | Mach 2.34 (2 417,6 km/t) |
Rekkevidde, ikke stridsdyktig | 3 890 km |
Rekkevidde, strid | 1 390 km |
Marsjhøyde | 15 240 m |
Klatrefart | 15 100 m/min |
Bevæpning | |
Kanon | 1 × Mauser BK-27 27 mm Kanon |
Missiler | Luft-til-luft: 2 × AIM-9 Sidewinder eller 2 × ASRAAM Luft-til-bakke: AGM-45 Maverick, Wasp ASM eller BAe ALARM Anti-skip: Kormoran eller BAe Sea Eagle |
Bomber | BL755, Paveway-serien, MW-1, JP233, diverse andre bomber, og også kjernevåpenet B61 atombombe |
Raketter | LAU-51A eller LR-25 |
British Aerospace og BAE Systems luftfartøy | |
---|---|
Kampfly |
|
Rekogniserings- og overvåkingsfly | |
Treningsfly | |
Passasjerfly/Transportfly |
|
Droner |
|
Kampdroner |
|
Utvikling/Konseptfly |
|
Felleseuropeiske forsvarsprosjekter for fly og helikoptre | ||
---|---|---|
Kampfly | ||
Helikoptere | ||
Transportfly |