En eller ei hurre eller en brummer er et primitivt instrument for å lage lyd.[2][3][4][5] I enden av en snor eller reim er det festet en flat skive, og når reimen med skiven snurres rundt, lages en brummende lyd som kan varieres ved å endre lengden av reimen, størrelsen og formen til skiven eller farten som det snurres med. Instrumentet er kjent fra urgammel tid i mange kulturer.
En hurre funnet ved Saltstraumen er det eldste kjente lydinstrumentet i Norge, 4-5 000 år gammelt.[6]
Ifølge Ivar Aasen betyr «å hurre» «å hvirvle, svinge rundt, især med en susende lyd».[7]
Instrumentet er på norsk også kalt «tre-tore» (Vågå), «snurre» (Fåberg), «finn-flerre» (Rana) og «tvinne» (Sunnmøre).[3][4] På engelsk er instrumentet kalt bullroarer («oksebrøler») eller turndun. I oldtidens Hellas ble instrumentet kalt rhombos etter ordet for «å dreie», og fra dette har vi fått navnet på den geometriske formen rombe. Antagelig hadde skiven i enden på reimen ofte en rombelignende form.[8]
Som lydinstrument er en hurre klassifisert som en fri aerofon.
På en 4-5 000 gammel steinalderboplass på gården Tuv ved Saltstraumen ble det i 1990 funnet en hurre, et stykke slipt skifer med tre hakk i enden til reimen. Dette er det eldste musikkinstrumentet funnet i Norge. En kopi av funngjenstanden med snor ble prøvd ut og laget «en brummende, hvinende, susende lyd som bølger frem og tilbake».[5]
På gamle hulemalerier i Pyreneene finnes avbildninger av folk som bruker hurrer. Disse bildene er over 15 000 år gamle.[2]
I Danmark ble det i 1960 funnet en hurre av bein på Kongemose-boplassen i Store Åmose på Sjælland, rundt 8 000 gammel.[9] Instrumentet fungerer like godt i dag.[2]
Hurrer har antagelig vært brukt av gamle naturfolk i religiøse seremonier og magiske ritualer, og for å skremme dyr og mennesker. Fiskeform på mange gamle hurrer kan ha hatt en magisk funksjon. Bruken er kjent hos inuitter, nord-amerikanske indianere og fra Asia og Australia. I Malaysia ble hurrer brukt for å skremme vekk elefanter.[4]
I sagaen om Eirik Raude fortelles det om skrælingene at de «svingte med tre» og laget lyd da de kom i skinnbåter for å møte Torfinn Karlsevne, og dette har vært tolket som bruk av hurrer.[10]
Fra Sunnmøre er det fortalt at en hurre skulle kunne brukes for å styre og dempe farlige kastevinder. Hurren kunne brukes i naustdøra før en la ut på sjøen. Hurren hadde en lyd som minnet om lyden kastevindene kunne lage over vannflaten.[2][4] Fra Voss er det fortalt at både kyr og hester var redde for lyden av en hurre.[4]
|