Elling M. Solheim | |||
---|---|---|---|
Født | 17. jan. 1905[1]![]() | ||
Død | 5. jan. 1971[1]![]() | ||
Beskjeftigelse | Lyriker ![]() | ||
Nasjonalitet | Norge | ||
Utmerkelser | Språklig samlings litteraturpris (1969) |
Elling Martinsen Solheim (født 17. januar 1905 i Veme, død 5. januar 1971 i Hønefoss) var en dikter med røtter i Ringeriksregionen.
Ringeriksdikteren Elling M. Solheim ble født på Veme i Ytre Soknedalen, ei lita bygd langs riksvei 7 like utenfor Hønefoss i Ringerike kommune. I 1925 fikk han ferdig sin første diktsamling, men forlaget som skulle utgi den gikk konkurs. På den tiden arbeidet han som tømmerhogger. Solheim gikk tidlig med i arbeiderbevegelsen, og i 1929 var han med på å danne et arbeiderungdomslag i hjembygda Veme.
Solheim debuterte med diktsamlingen «Jeg lever i dag» i 1934. Samme året fikk han diagnosen multippel sklerose, en sykdom som fra 1945 i stadig større grad lenket ham til en rullestol. Siden kom «Natta og nyingen» (1938), «Gro Norge» (1941), «Landet lever» (1946), «Ord gjennom årene» (1948), «Synnali» (1958), «Dagningen» (1960), foruten noveller og erindringsboken «Fotefar» (1965).
Solheims forfatterskap omfatter åtte diktsamlinger, en samling prologer og leilighetsdikt, en novellesamling samt en erindringsbok, i alt elleve bøker. Han skrev også, på oppdrag fra arbeiderbevegelsen, tre politiske skuespill. I tillegg skrev han en rekke avisartikler.
Solheim var en skogens dikter, en mann av naturen og småkårsfolk. I så måte minnet han om Hans Børli og er litterært og sosialt beslektet med størrelser som Rudolf Nilsen, Arnulf Øverland og Arne Paasche Aasen. Øverland uttalte i sin tid følgende om Solheim: «Så frasefri og ekte, så menneskelig enkel og naturlig er Elling Solheims diktning – der har ikke sprunget en renere kilde i vår folkelige lyrikk siden Rudolf Nilsens dager.»
I 1999 ble Solheim kåret til «Det 20. århundrets ringeriking» av det lokalhistoriske tidsskriftet Heftet Ringerike, som også bidro med økonomiske midler til å få utgitt biografien hans noen år senere.