Stasys Lozoraitis | |
---|---|
![]() | |
Gimė | 1898 m. rugsėjo 5 d. Kaunas |
Mirė | 1983 m. gruodžio 24 d. (85 metai) Roma, Italija |
Palaidotas (-a) | Petrašiūnų kapinės |
Tėvas | Motiejus Lozoraitis |
Motina | Marija Jaroševičiūtė-Lozoraitienė |
Sutuoktinis (-ė) | Vincenta Matulaitytė-Lozoraitienė |
Vaikai | Stasys Lozoraitis, Kazys Lozoraitis |
Veikla | diplomatas, užsienio reikalų ministras |
![]() |
Stasys Lozoraitis (1898) |
Stasys Lozoraitis (1898 m. rugsėjo 5 d. Kaune – 1983 m. gruodžio 24 d. Romoje, Italija) – Lietuvos diplomatas, užsienio reikalų ministras.
Gimė visuomenės veikėjo, publicisto bei advokato Motiejaus Lozoraičio ir Marijos Jaroševičiūtės šeimoje. Kaune baigė keturias gimnazijos klases, 1918 m. Voroneže (Rusija) lietuvių Martyno Yčo gimnaziją.
1918 m. pabaigoje grįžęs į Lietuvą pradėjo dirbti raštininku Lietuvos Vidaus reikalų ministerijoje. 1919 m. paskirtas Ministrų kabineto kanceliarijos viršininku, 1922 m. – Ministrų kabineto reikalų vedėju. 1923 m. balandžio mėn. perėjo dirbti į Užsienio reikalų ministeriją.
1923 m. Vytauto bažnyčioje Kaune susituokė su Vincenta Matulaityte (1896–1987), Valstybės kontrolieriaus Vinco Matulaičio dukra.
1923–1929 m. diplomatinį darbą dirbo Lietuvos pasiuntinybėje Berlyne. 1925 m. paskirtas pirmuoju sekretoriumi, nuo 1928 m. patarėju. Klausė teisės paskaitų Berlyno universitete. Čia gimė abu sūnūs – Stasys (1924–1994 m.) ir Kazys (1929–2007 m.).
Nuo 1929 m. pabaigos iki 1932 m. dirbo Lietuvos pasiuntinybėje prie Šv. Sosto Italijoje, nuo 1931 m. laikinasis reikalų patikėtinis. 1932 m. rugsėjo mėn. su šeima grįžo į Lietuvą. 1932–1934 m. LR Užsienio reikalų ministerijos Politikos departamento direktorius. 1934 m. birželio 12 d. prezidento Antano Smetonos įsakymu paskirtas LR užsienio reikalų ministru.[1] 1934 m. jo iniciatyva Ženevoje pasirašyta Baltijos valstybių santarvės sutartis. 1935 m. išrinktas Paryžiaus tarptautinės diplomatinės akademijos nariu.[2] Nuo 1939 m. vasario mėn. nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Italijoje, šias pareigas ėjo iki pasiuntinybės Romoje Villa Lituania uždarymo 1940 m. rugpjūčio 27 d.
Artėjant sovietų okupacijai, tuometinis LR užsienio reikalų ministras Juozas Urbšys 1940 m. birželio 2 d. visoms Lietuvos pasiuntinybėms išsiųstoje telegramoje paskyrė Stasį Lozoraitį užsienyje likusios Lietuvos diplomatinės tarnybos (LDT) šefu. Šiuo aktu J. Urbšys sukūrė naują Lietuvos diplomatinės tarnybos šefo instituciją. Sovietų okupacijos laikotarpiu LDT šefas buvo aukščiausias legalus Lietuvos valstybės pareigūnas de jure. LDT šefo veikla apėmė dvi pagrindines sritis: Lietuvos valstybingumo atkūrimą ir tolimesnį Lietuvos bei jos piliečių teisių ir interesų gynimą.[3]
1940 m. pabaigoje A. Smetonos pasirašytais Kybartų aktais S. Lozoraitis paskirtas prezidento pavaduotoju ir Ministru pirmininku. Kaip LDT šefas dalyvavo bendrose LDT ir Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto konferencijose (1946 m. Berne ir 1947 m. Paryžiuje) bei vėlesniuose jų susitikimuose. LDT šefo pareigas su nedidele pertrauka (1941 m. gruodžio 2 d. – 1945 m. lapkričio 15 d. jį pavadavo diplomatas Jurgis Šaulys, tuo metu rezidavęs Šveicarijoje) ėjo iki pat mirties – 1983 m. gruodžio 24 d.[4]
1998 m. lapkričio 10 d. perlaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Politinis postas | ||
---|---|---|
Prieš tai: Dovas Zaunius |
Lietuvos užsienio reikalų ministras 1934–1938 m. |
Po to: Juozas Urbšys |
Prieš tai: – |
Lietuvos diplomatijos šefas 1940–1983 m. |
Po to: Stasys Antanas Bačkis |
Prieš tai: Antanas Smetona |
Lietuvos prezidentas emigracijoje 1944–1983 m. |
Po to: Stasys Antanas Bačkis |