A pulzus az artériáknak (verőereknek) a szívveréssel (normálisan) egyezően fellépő periodikus lüktetése. Mérésekor a szív percenkénti összehúzódásainak a számát (érverés számát) határozzuk meg. Pulzus definíciója: a periférián tapintható szívverések száma.
Fizikális vizsgálat során a csukló külső részén (arteria radialis) és a nyak oldalán (a. carotis communis) futó verőér kitapintásával lehet a legkönnyebben megszámolni. Pulzus mérhető továbbá a térdartérián (a. poplitea), a karizmon (a. brachialis), a lábfejen (a. dorsalis pedis) és a combverőéren (a. femoralis).
A szív kamráinak összehúzódása vért pumpál a nagy és kis vérkörbe, ez a szisztolé (görög: συστολή, összehúzás) nevű munkafázis, amely során nyomásemelkedés mérhető az artériákban, ennek a hulláma vonul végig a verőerek ágain, és az ez által keltett lökés tapintható ki pulzusként, nem a konkrét véráramlás. A szisztolés stádiumot a kamraizomzat elernyedése követi, ez idő alatt töltődik fel vérrel. Ezt hívjuk diasztolés (görög: διαστολη, tágulás) szakasznak, mely során az artériákban levő vér nyomása csökken. A vérnyomás mérésekor ezt a két aktuális nyomásértéket állapítjuk meg.
A pulzus orvosi jellemzői a következők:
Tachycardiáról (görög: ταχύς, gyors; καρδία, szív) beszélünk, ha a nyugalomban levő testben a szív a normálisnál gyorsabban ver azaz 100/percnél gyorsabban, ennek értéke 150-180/perc körül már életveszélyes. A bradycardia (görög: βραδύς, lassú) a túl alacsony, 60-nál kisebb pulzusszámot jelenti, például kihűlés esetén jelezheti az életveszélyes állapotot.
Az elektrokardiográfia (EKG) közvetlenül a szív működését méri, pontosabb adatokat szolgáltatva (az így létrejövő, jól ismert EKG görbe a szfigmogramm), de a különböző testrészeken mért pulzus révén következtetni lehet érrendszeri elváltozásokra is.