”Sininen ja valkoinen” Jukka Kuoppamäki | ||
---|---|---|
![]() | ||
Singlen tiedot | ||
Albumilta | Valtatie | |
Äänitetty | 1972[3] | |
Julkaistu | 1972 | |
Formaatti | 7” vinyyli | |
Tyylilaji | iskelmä | |
Kesto | 02.58 | |
Levy-yhtiö | Parlophone (1972)[1] Satsanga (1973 tai 1974)[1][2] | |
Listasijoitukset | ||
Jukka Kuoppamäen muut singlet | ||
”Paljon sanomatta jää” 1971 |
”Sininen ja valkoinen” 1972 |
”Valtatie” 1972 |
Sininen ja valkoinen on suomalaisen laulajan Jukka Kuoppamäen vuonna 1972[3] julkaistu isänmaallinen iskelmä[5] albumilta Valtatie. Kappaleen sävellys ja sanoitus on Kuoppamäen omaa käsialaa, sovituksesta vastasivat Kari Hillo ja Raimo Henriksson.[3] Kuoppamäki voitti kappaleella Rostockin laulufestivaalit Itä-Saksassa samana vuonna.[6]
”Sininen ja valkoinen” pääsi Suomen singlelistalla sijalle 17 elokuussa 1973.[4] Alkuperäisen singlen B-puolella oli ”Rakkautta vain” ja lähteestä riippuen joko vuoden 1973 tai 1974 uusintapainoksessa ”Pieni mies”.[1][2] Vuonna 1973 Kuoppamäki levytti kappaleen englanniksi (”Blue and White”) ja saksaksi (”Blau und Weiss”).[7]
Kappale on Kuoppamäen tunnetuimpia,[8] ja sitä on sanoituksensa vuoksi ehdotettu jopa Suomen uudeksi kansallislauluksi.[6] Sanoitukset saivat innoituksensa, kun Kuoppamäki oli lähdössä Rostockin laulukilpailuun, ja mietti, mitä kertoisi kotimaastaan. Kappaletta luultiin ilmestyessään poliittiseksi kannanotoksi, mutta Kuoppamäki on kertonut laulun innoittajaksi ainoastaan kotiseuturakkauden. Jälkeenpäin Kuoppamäki kuuli, että oli saanut kappaleen johdosta taistolaisten vihat ylleen, sillä he pitivät kappaletta vaarallisena.[9]
Ilmestyessään kappale kohtasi Suomen kasvavan poliittisen suvaitsemattomuuden, ja ”Sinisen ja valkoisen” negatiivinen vastaanotto määrätyissä piireissä oli osasyynä Kuoppamäen muuttoon Länsi-Saksaan vuonna 1977.[5] Myös Viron neuvostotasavallassa kappale oli pitkään pannassa, kunnes Neuvostoliiton hajottua 1991 sitä alettiin jälleen soittaa.[10]
”Sinisen ja valkoisen” ovat Kuoppamäen lisäksi levyttäneet muun muassa Eino Grön, Aikamiehet ja Klamydia.[3]