Katsikud (Tartu ja Võru murdes kaejats(e), Virumaal ja Mulgimaal varem ka katse[1]) on tänapäevalgi levinud vana etnograafiline komme külastada koos külakostiga vastsündinud lapse ema[2].
See põline komme on Euroopas laialdaselt levinud. Eestis võisid vanemate tõekspidamiste järgi katsikule minna vaid abielunaised - kas naabrid või sugulased, samas abielus olevad lasteta naised ei tohtinud nurganaist vaatama minna[3]. Katsikule mindi tavaliselt juba mõni päev pärast lapse sündi, aga näiteks Muhus alles pärast varrusid.
Tavapärane külakostiks viidav toit oli tite- ehk katsikupuder. Selleks valmistati tangupuder, kuid tange keedeti piimaga, mitte veega ning lisati võisilm, lisaks keedetud ja poolitatud mune. Tihti viidi ka tite- ehk katsekakku, mis oli puhtast viljast rukkileib, nisuleib või odraleib[4]. Mõnel pool võeti katsikule kaasa munarooga, klimbisuppi, sealiha munadega jms. 19. sajandi lõpul asendus tangupuder riisi- või mannapudruga ning ka pannkookidega. Katsikule viidi toitu 5–10 toobistes püttides, kusjuures toidu hulk vastas pere suurusele, kuhu külla mindi. Sellest pidi jätkuma kõigile maitsmiseks ja lastele söömiseks. Kui külalistel olid endal lapsed kodus, siis anti neile lahkumisel kaasa osa toidust, mida nimetati titejalaks või titevarvasteks[3]. Hiljem on seda mõistet kasutatud ka külalistele õlle ja viina pakkumise kohta. 20. sajandi algul levis komme tütarlapsele tordi ning poisslapsele kringli viimine[4].
Tänapäeval korraldatakse katsikud tavalised 1–2 kuud pärast lapse sündi, et beebi jõuaks uue keskkonnaga kohaneda. Külla on oodatud pere, sugulased ning lähemad sõbrad, et neilegi uut ilmakodanikku tutvustada, kuid katsikutele minekuks on sobiv siiski ära oodata värskete lapsevanemate kutset. Katsikukingitus peaks olema mingil moel kasulik. Hea kingitus on söödav kingitus, kuid ka mähkmed ja beebiriided on kindlasti oodatud. Veel kingitakse pehmeid ja arendavaid mänguasju ning tegelustekke. Lapsele kinki viies peetakse üldiselt meeles ka värskeid vanemaid.