Proces Machalka a spol. byl první vykonstruovaný proces v režii komunistické strany namířený proti katolické církvi. Byl součástí tažení proti mužským řeholním řádům, předstupněm, který měl poskytnout ideologické zdůvodnění likvidace klášterů v rámci vzápětí následující Akce K. Proces, který proběhl počátkem roku 1950, byl prezentován jako odhalení rozsáhlé protistátní špionážní činnosti řeholníků ve prospěch Vatikánu. K vysokým trestům odnětí svobody v něm bylo odsouzeno 10 řeholníků, většinou předních představitelů řádů - byli mezi nimi dva opati, významní teologové nebo představený české provincie Tovaryšstva Ježíšova.
Komunistický režim od roku 1949 stupňoval tlak na církev a pravděpodobně měl v plánu zinscenovat proces, jehož hlavní postavou se měl v souvislosti s Číhošťským zázrakem stát farář Josef Toufar. Přiznání z něj však vyšetřovatelé vynucovali takovým mučením, že na jeho následky 25. února 1950 zemřel ještě ve vyšetřovací vazbě. O den později „Gottwald ohlásil řešení likvidace mužských řádů jako úkol dne”.[1]
Předsednictvo ústředního výboru strany však „rozhodlo nejdříve připravit proces s představenými řádů, jehož ´účelem bylo kompromitovat církevní řády, aby bylo možno zahájit akci proti klášterům´".[1] Smysl procesu je také popisován takto: „…musí být odhalena nepřátelská politika Vatikánu proti zemím lidové demokracie a Sovětskému svazu a dokumentováno, že řády a kláštery byly přímo zapojeny do této rozvratnické politiky Vatikánu a byly semeništěm protistátních činů. Není možno chápat proces tak, že by v procesu šlo jen o zjištění viny jednotlivých obžalovaných, nýbrž na procesu musí být rozvinuty široce otázky nepřátelské a protilidové politiky Vatikánu, vysoké hierarchie u nás, klášterů a řádů“.[2]
Zatýkání spojené s důkladnými prohlídkami klášterů začalo 15. března 1950. Vedení Státní bezpečnosti obdrželo úkol vybrat ze zatčených představitelů řádů deset a urychleně je připravit k soudu. Konečné slovo k sestavě obětí příslušelo ministru spravedlnosti Alexeji Čepičkovi. Při vyšetřování bylo použito tehdy běžných metod fyzického a psychického násilí.[1]
Postavení všech obžalovaných před tribunálem zhoršovaly kontakty se zahraničím. Režim měl jistotu, že k nim docházelo, neboť většina účastníků procesu studovala na zahraničních univerzitách a své nejvyšší řádové představené měla v Římě.[3]
Nejvíce se prokurátoři v tomto ohledu zaměřili na Ivana Mastiliaka. Obviňovali jej ze špionáže a nahlíželi na něj jako na agenta Vatikánu, který mu má pomoci znovu spojit řecké katolíky s římskými. Obnovení těchto snah podle ministerstva informací „napadlo Vatikán po Velké říjnové revoluci proto, aby měl k dispozici širší síť špiónů a větší počet oddaných sluhů, ochotných bojovat proti osvobozenému pracujícímu lidu.”[4]
Machalkovi a Tajovskému v průběhu procesu nejvíce přitěžovalo, že ve svých klášterech údajně „přechovávali zbraně”. Pozdější inspekční zprávy ministerstva vnitra a soudní rehabilitace potvrzují, že k praktikám StB v případě potřeby patřilo vyrobit chybějící důkazy.[3]
Machalku, Tajovského a zejména jezuitu Mikuláška soud vinil, že po Únoru 1948 bojovali proti jednotné škole a proti Československému svazu mládeže, ač hájili ústavou zaručené právo církve na výchovu katolické mládeže v katolickém duchu.[3]
„ | Devět z obviněných patřilo k výkvětu našeho řeholního kléru. Desátý, Barták, byl do procesu zařazen pro ochotu vypovídat podle předem připraveného scénáře. | “ |
— Václav Vaško[3] |
„Až na Bartáka se všichni obžalovaní od roku 1944 až do svého zatčení jednak vzájemně, jednak s jinými činiteli spolčili, aby se pokusili rozvrátit lidově demokratický řád. Všichni obžalovaní proto navázali a udržovali spojení s nepřátelskými silami... Machalka a Tajovský, řídíce se zločinnými záměry proti republice, dokonce opatřovali a shromažďovali zbraně. Až na Mikuláška a Bartáka se dále všichni obžalovaní... spojili s cizími činiteli, aby jim vyzradili státní tajemství. Mastilák [pozn. 1] tak učinil v době branné pohotovosti státu,“ stojí v rozsudku.[3]
Soud řeholníkům také uložil peněžité tresty od 10 do 50 tisíc Kčs, všichni odsouzení pozbyli na 10 let občanská práva.
Zejména mezi věřícími vyvolal monstrproces zděšení. Současně s ním však také vrcholila propagandistická kampaň mající za cíl kompromitaci řeholí. Ve sdělovacích prostředcích byly uveřejňovány „dopisy pracujících" odsuzující „protistátní a vlastizrádnou činnost" řeholníků. Ke kampani patřily i veřejné ohlasy s nadpisy typu „Dostali po zásluze" nebo „Žijí v přepychu, a přece podrývají".[5]
Pouhých osm dní po skončení procesu dal generální tajemník komunistické strany Rudolf Slánský pokyny krajským sekretariátům k provedení akce K.[6]
Nejprve byli kněží ještě ve věznici na Pankráci, pak je odvezli na Mírov, odkud byli už po týdnu převezeni do Valdic, kde byli drženi v přísné izolaci na samotkách. Na vycházky chodili dvakrát týdně po čtvrthodině, v rozestupech pěti kroků od sebe. Nesměli psát a dostávat dopisy.[3]
6. listopadu 1950 svezli odsouzené do samotek ve věznici Ruzyně. Opět je vyslýchali, protože se připravoval soud s biskupy. Po půlroce dalšího putování přes Pankrác, Mírov a Valdice se dočkali konce přísné izolace. Většina byla přemístěna do Leopoldova nebo zpátky na Mírov.
Barták, Mikulášek a Blesík si odpykali tresty v plné výši (2, 9 a 10 let). Machalka, Tajovský, Braito a Urban byli propuštěni po 10 letech na amnestii v květnu 1960, Šilhan a Mastiliak po 15 letech na amnestii v roce 1965. Adolf Kajpr zemřel po devíti letech věznění v leopoldovské věznici.
Zpráva inspekce ministerstva vnitra z 15. června 1965 konstatovala nezákonnost tohoto procesu. Poukázala mj. na to, že obžalovaní před soudem měnili a odvolávali své výpovědi vynucené předtím Státní bezpečností, ale že soud každou odchylnou výpověď paušálně odmítal jako výmluvy. „Trestní věc nebyla po stránce skutkové a důkazní prokázána.”[1]
Plné rehabilitace se všichni odsouzení dočkali až v roce 1993.[7]