Petr Biron | |
---|---|
![]() | |
Narození | 15. února 1724 Jelgava |
Úmrtí | 13. ledna 1800 (ve věku 75 let) Jeleniów |
Choť | Karolína Luisa Waldecko-Pyrmontská Jevdokija Borisovna Jusupovová Dorothea von Medem |
Rodiče | Arnošt Jan Biron a Benigna Gottlieba von Trotha zv. Treyden |
Děti | Paulina Zaháňská Kateřina Vilemína Zaháňská Dorothea von Biron Princess Johanna of Courland Henriette Friederike, Gräfin von Wartenberg |
Příbuzní | Karel Arnošt Biron a Hedvika Alžběta z Bironu (sourozenci) Konstantin z Hohenzollern-Hechingenu a Marie ze Steinachu (vnoučata) |
Profese | politik a mecenáš |
Ocenění | společník Královské společnosti Řád sv. Alexandra Něvského Řád černé orlice Řád sv. Ondřeje |
Commons | Peter von Biron |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Petr Biron (německy Peter von Biron, 15. února 1724, Mitava – 13. ledna 1800, Gellenau,[p. 1] Kladské hrabství) byl říšský hrabě, vévoda kuronský a zemgalský v letech 1769–1795 a vévoda zaháňský v letech 1786–1800. Byl majitelem Náchodského panství ve východních Čechách.
Petr Biron se narodil jako nejstarší syn favorita a rádce ruské carevny Anny Ivanovny, Arnošta Jana Birona a jeho manželky Benigny Gottlieby von Trotha. Mládí prožil v Petrohradu. V roce 1735 byl vybrán za manžela carevniny sestřenice Anny Leopoldovny, plány však překazila dvorská intrika Artemije Volynského, která ovšem směřovala proti jeho otci. V roce 1740, po smrti Anny Ivanovny a palácovém převratu, kterým se Anna Leopoldovna zmocnila vlády ve jménu svého syna Ivana VI., byl spolu s rodiči poslán do vyhnanství na Sibiř. Zde rodina pobývala do té doby, než vládu převzala (dalším palácovým převratem) druhorozená dcera Petra Velikého Alžběta I. Petrovna; ta vyhnanství zmírnila na domácí vězení a rodina dlela v Jaroslavli na Volze. Až Alžbětin následník Petr III. dovolil v roce 1762 Arnoštovi Janu Bironovi vrátit se do Petrohradu, vrátil mu dokonce i úřady a jeho řády; to znamenalo obrat v životě i jeho syna Petra, kterému byla udělena hodnost generálmajora jízdy.
Po návratu Arnošta Jana Birona na trůn Kuronska a Zemgale v roce 1763 se Petr Biron stal jeho následníkem a převzal regentství. V roce 1764 složil lenní slib polskému králi Stanislavu II. Augustovi.
Petr Biron převzal vládu nad vévodstvím formálně až v roce 1769 po otcově abdikaci, titul vévody získal v roce 1772. Jeho působení jako vévody kuronského bylo málo zdařilé, vedl nestabilní a neúspěšnou politiku. Jeho osobní majetek však tím dlouhou dobu neutrpěl. Dědictvím získal sycovské panství (německy Polnisch-Wartenberg, později Groß Wartenberg) a stal se i vlastníkem velkých statků ve Slezsku a v Čechách. K nim postupně přikoupil další rozsáhlé majetky:
Mnoho času trávil vévoda Biron se svou o 37 let mladší manželkou, říšskou hraběnkou z kuronské šlechty Dorotheou von Medem, na cestách v zahraničí. Správu země ponechal v rukou pověřených správců, kteří ovšem zemi vedli spíše ke svému než k jejímu prospěchu a prospěchu vévody. Rozpory mezi vévodou Bironem a správci na sebe nenechaly dlouho čekat; k jejich urovnání se do Kuronska vrátila Dorothea von Medem, jež byla stavy požádána o převzetí regentství za svého manžela.
Do osudu vévody Petra Birona zasáhla také expanzívní politika tehdejších okolních velmocí, která vyústila v dělení Polska, které probíhalo v letech 1772–1795. Prusko, Rakousko a Ruské impérium si mezi sebe ve třech etapách nakonec rozdělily celé území bývalé Polsko-litevské unie. Tím se Bironovo vévodství dostalo do mocenské sféry Ruska. Nespokojenost kuronských stavů s panováním vévody vyústila v poselství jeho dvořanů do Petrohradu. Carevna Kateřina II. Veliká byla nespokojená s Bironovými trvajícími vztahy s Pruskem a převzala roli prostředníka mezi kuronskými stavy a vévodou. Petr Biron se nakonec roku 1795 rozhodl vzdát kuronského vévodství a převést je Ruskému impériu. Výměnou za svou abdikaci obdržel od Ruska vysokou doživotní státní rentu ve výši 100 000 tolarů a jednorázovou kompenzaci za pozbyté majetky ve výši 2 milionů rublů. Po podpisu příslušných dokumentů odjel 22. června 1795 z Petrohradu. Od té doby žil převážně na území Pruska, střídavě v Berlíně a na svých slezských statcích.
Po přesídlení z Kuronska nakoupil ještě další nemovitosti:
Poslední léta života trávil Petr na svých majetcích ve Slezsku. Pobýval především v Zaháni, z níž učinil půvabnou rezidenci. Byl milovníkem hudby a umění i jeho mecenášem, sbíral obrazy, držel si dvorní kapelu a divadlo. Ve vztahu k poddaným byl pokrokový; v Mitavě založil gymnázium, na svém náchodském panství podporoval zakládání vesnických škol a poddaným ulehčoval v robotě.
V prosinci roku 1799 onemocněl a odebral se ze svého náchodského zámku do blízkého zámku v Jeleniowě u Lázní Chudoba, kde si u lékaře von Mutia, jehož rodině zámek patřil, vyjednal pobyt. Zde ho navštívila vévodkyně Dorothea s jejich čtyřmi dcerami. 6. ledna roku 1800 sepsal závěť a 13. ledna zemřel. Jeho ostatky byly převezeny do Zaháně a zde pohřbeny v kryptě pod věží Kostela milosti.
Petr Biron byl třikrát ženat:
Potomků se dočkal až z třetího manželství s Doroteou von Medem. Dorotea porodila pět dětí, z nichž se dospělosti dožily čtyři dcery; nejmladší z nich nebyla dcerou Petrovou, ten ji však uznáním otcovství legitimizoval.
Český spisovatel Alois Jirásek postavil svým románem Na dvoře vévodském Petru Bironovi literární pomník. Vévoda je zde představen jako dobrotivý a starostlivý pán svých poddaných, současně je působivě vykreslen život na náchodském zámku v létě roku 1799 a ve vzpomínkách a vyprávěních vévodových příbuzných i celkový obraz vévodův.
Předchůdce: Arnošt Jan Biron |
![]() |
Vévoda kuronský a zemgalský 1769–1795 (společně s manželkou |
![]() |
Nástupce: - (anektováno Ruskou říší) |