Odmocňování v matematice je částečně inverzní operací k umocňování, odmocnina je výsledkem této operace. Částečně proto, že definiční obory těchto dvou operací nejsou obecně vždy shodné. Je-li definováno umocňování nějakých matematických objektů (čísel, matic, funkcí…), pak n-tá odmocnina z objektu a, označovaná jako , je definována jako objekt b, pro který platí . Číslo n se přitom nazývá odmocnitel a číslo a odmocněnec. Speciálním případem je druhá odmocnina, která se často označuje jen jako odmocnina a značí
Odmocnina nemusí vždy v daném číselném oboru existovat (neexistují např. druhé odmocniny záporných čísel v oboru reálných čísel), anebo může naopak existovat více různých odmocnin.
V oboru reálných čísel je n-tá odmocnina z reálného čísla definována následovně:
Pro libovolné n ∈ N definujeme n odmocninu z nezáporného reálného čísla a jako nezáporné reálné číslo b, pro které platí . Z definice přímo plyne, že toto číslo b je jednoznačně dáno, odmocnina je tedy funkcí. Značíme .
Pro n = 2 definice druhé odmocniny z reálného čísla zní takto:
Druhá odmocnina z nezáporného reálného čísla a je nezáporné reálné číslo b, pro které platí, že . Značíme .
Přestože platí například a současně také , druhá odmocnina z čísla 4 je podle definice vždy nezáporné číslo, proto .
Je nutné rozlišovat mezi hodnotou odmocniny a kořeny řešení rovnice, například . V oboru reálných čísel má tato rovnice dvě různá řešení, dva různé kořeny: a .
Pokud a, b jsou nezáporná čísla, tedy včetně nuly, m, n jsou přirozená čísla a k je číslo celé, pak pro n odmocninu platí tyto vzorce:
Pokud a je nezáporné číslo, m je přirozené číslo nebo nula a n je ve tvaru (tedy je to liché číslo), pak platí:
N odmocninu z nezáporného čísla a můžeme upravit na mocninu tohoto čísla takto:
Pak lze s těmito mocninami počítat stejně, jako s mocninou . A platí tyto vztahy:
Příklady použití:
Komplexním číslům chybí lineární uspořádání, které u reálných čísel využíváme k zvolení pouze nezáporného kořenu odpovídající rovnice. Odmocnina pro komplexní čísla tedy není jednoznačně určena, respektive není funkcí, pokud nezafixujeme dodatečný parametr .
Pro výpočet n-té odmocniny je vhodné vyjádřit odmocňované komplexní číslo z v goniometrickém tvaru jako , případně v exponenciálním tvaru jako .
Potom hledaná odmocnina je
,
kde k je libovolné celé číslo.
Různých n-tých odmocnin z libovolného nenulového čísla je v komplexním oboru právě n. Druhé odmocniny z komplexních čísel jejichž reálná část je kladná a imaginární část je nulová, jsou v komplexním oboru vždy dvě komplexní čísla jejichž reálné části jsou opačná reálná čísla a imaginární části jsou nulové. Druhé odmocniny z komplexních čísel se zápornou reálnou částí a imaginární částí nulovou jsou vždy dvě ryze imaginární čísla, jež se liší znaménkem, např. komplexní druhé odmocniny čísla -1 jsou imaginární jednotka i a číslo -i.
Vysvětlení původu znaku pro odmocninu () je do značné míry spekulativní. Někteří historici matematiky se domnívají, že symbol poprvé použili Arabové. První známé použití je totiž u Abú al-Hasan Alí ibn Muhammad al-Qalasádího (1421–1486) a domněnkou je, že byl tento znak převzat z arabského písmene ج, což je první písmeno ve slově džidhr, které v arabštině znamená kořen (např. kořen řešení kvadratické rovnice)[1]
Ale mnozí, včetně matematika Leonharda Eulera,[2] se domnívají, že znak pochází z písmene r, prvního písmene latinského slova radix, které také znamená kořen.
Symbol byl poprvé použit v tisku (bez horní vodorovné čáry nad odmocňovanými čísly) v roce 1525 v díle Die Coss od německého matematika Christoffera Rudolffa.[3]