Kumandynci Kumandy, Kubandy, Kuўandy, Kuvandyg | |
---|---|
Populace | |
celkově 3 200 | |
Jazyk(y) | |
Kumandyština → altajský dialekt (altajský jazyk, ruský jazyk) | |
Náboženství | |
tengrismus, burchanismus (altajský šamanismus [regionální forma]), pravoslaví | |
Příbuzné národy | |
Ojroti (Altajové), Tubalarové, Čelkanci, Telengiti, Teleuti | |
Poznámky | |
Západosibírská rasa |
Kumandynci nebo Kumandinci (kumandynsky Къуманды → Kumandy, Къуманда → Кumanda, Къубанды → Kubandy, Къуўанды → Kujandy, Къувандыг → Kuvandyg, rusky Кумандинцы → Kumandinci) jsou autonomní národ jižní Sibiře a jsou větví historických Kumánů, kteří ve středověku tvořili západní větev Kypčaků [pozn. 1]. Pobývají hlavně v středo-jižní oblasti Altajského kraje, Altajské republice a Kemerovské oblasti, ale taky v přilehlé oblasti Kazašského Zajsanu.
Část Kumandynců žijících na březích řeky Bija, počínaje od ústí řeky Kuu (rusky „Lebeď“ → „labuť“) po proudu, téměř do města Bijsk, a taky podél dolního toku řeky Katuň, se v současné době (1969) sjednotila s místní ruskou populací.[1]
Čínská kronika Čou-šu z roku 636[pozn. 2], zaznamenává starobylou turkickou legendu, která vypráví o původu předků dávných Turků, žijících ve státě nebo zemi So (Sakové), nacházející se severně od Siung-nuů (Asijští Hunové)[1][2]
N. Aristov tvrdí[1][3]:
„ | Soové, kteří byli malým zbytkem, pravděpodobně ne příliš malého kmene starověku, by měli být na severní straně Altaje, jelikož jeho jižní svahy byly součástí Siung-nuského území | “ |
— Nikolaj Aristov |
O.Pritsak rovněž identifikoval Sooy se Sachy (vlastní jméno Jakutů), a s etnonymem Sagaj a Sakaj[4]. Dále stanovil, že pojem „Kuman“ v názvu Kumandy je totožný s názvem Kypčackých Kumánů (rusky Polovců)[1][5] Název Seok Ton vysvětluje jako etnonyma, které odráží jejich hospodářské zaměření. Jako jedno slovo znamená „chovatel sobů“.
Podle Wilhelma Radloffa se Kumandynci skládali:
Antropologicky patří severní Altajové k uralskému typu. Mongoloidní příměs v jejich kavkazoidním fenotypu je mnohem méně výrazná než u jižních Altajců. Paměti o chovatelích sobů patřící historicky vzdáleným předkům některé části Kumandynců vysvětlují; v etnogenezi Kumandynců mohou participovat jižní kmeny Něnců, jejichž příslušníci jezdili na kultivovaných sobech, typicky používaných nejen pro přepravu, ale také sloužili jako zdroj potravy a oblečení.[1] Etnologicky, Kumandy-seokové mají své vlastní původní mýty, z nichž Leonid Pavlovič Potapov dospěl k závěru, že se jedná o lidi sloučené z různých prostředí: pastorační stepní kočovníci Kumáni, tajžští lovci Čabašové (Čabat), pastevci sobů Něnci a rybářské kmeny Tastarů.[1]
Kumandynci, které L. P. Potapov etnicky určil, se skládali ze šesti seoků[1]:
číslo | Kumáno-sakské jméno | analyzované jméno | etnická a jazyková příslušnost | období | poznámka |
---|---|---|---|---|---|
1 | So | So (Sakové) (Se, Sek, Saka) |
Rodičovský kmen antických Turků | před 4. stoletím | [1] |
2 | Kubandy | Kuman (Kumáni) (Cuman, Kuban, Kun) |
Objevují se po rozpadu Kangařského státu | 7. století | [1] |
3 | Tastar | Kuman (Kumáni) (Cuman, Kuban, Kun); Asové (Azové) |
Objevují se po rozpadu Kangařského státu | 7. století | [1] |
4 | Džuty (Čuty) | Telejové (Teleuti) | Telejové (Teleuti) byli členy Turkutských kaganátů | 6.–8. století | [1] |
5 | Čabaš (Čabat) | neznámé | neznámé | neznámé | [1] |
6 | Ton (Ton-Kubandy) |
Něnecký lid | Altaj-kiži seokové Tongjoan, Tuvinská skupina Tongaků neznámého původu | 12. století v „Tajné kronice Mongolů“ | [1] |
N. Aristov propojil Kumandynce a jejich klan Čelkance s potomky starověkých Turků, kteří v 6. až 8. století vytvořili ve Střední Asii silný kočovný útvar, který získal historický název Turkutský kaganát.[1][3] Podle Vasilije Vasiljeviče Radlova jako přístřešky Kumandinců byly chatrče obvykle vyráběné z hrubé kulatiny stromu, hliněné chýše a skládací stany vyrobené z kůry buku.[6]
„V období od roku 900 do 1220 rozšířila Kypčacko-Kumánská konfederace → Dešt-i Kypčak svůj politický vliv v širokých stepích od Altaje až ke Krymu a Dunaji. Přilehlé stepi Tobol-irtyšského regionu (alespoň kolem jezera Zajsan) byly v oblasti této konfederace. Členové konfederace byli také nepochybně předkové těchto Kumandynců a Teleutů, což je doloženo jejich jazykem, který jako jazyk Barabinských Tatarů patří do skupiny Kypčaků“[1].
Do 17. století žili Kumandynci podél řeky Čaryš, poblíž jejího soutoku s řekou Ob, odkud uprchli do Altaje. Jejich migrace byla řízená jejich neochotou platit jasak ruskému panovníkovi [pozn. 3][1]. Zde našli útočiště ve spojenectví s místním lidem. Stali se známými jako samostatný lid Seoků.
Po sjednocení s Rusy, byl původní počet 39 Sooků zapomenut. Dnes[kdy?] je jich deset a jsou uváděni jako: Šabat, Čedirbek, Kizilkös, Apaškös, Toñ-Ton, Toñil-Tunal, Sakpijik-Sakpijok, Toguz, Komnoš-Komdoš, Küzen[7].
Dle sčítání lidu z roku 1926 na území Ruska žilo 6335 Kumandynců. Při sčítání lidu z roku 2002 jich bylo jen 3114. Kumandynci (Kubandy 3114 osob, Kumandy 1413 osob, Oree Kumandy 1701 osob, Tadar-kiži s jazykem Kumandinců 1704 osob, Tjubere Kumandy 756 osob).
Kumandynský jazyk je příbuzný čagatajské (karlukské) větve jazyků a byl uznán jako jazyk.
Nicméně, v roce 2006 v souvislosti s novou klasifikací, jej etnografové tendenčně přiřadili k sibiřským jazykům jako jeden z altajských dialektů.[8] Pro Kumandynce v Altajském kraji byla pro použití písma vytvořená azbuka.[9] „Dialekt kumandy-kiži“ (1972), „dialekt Kuu Tatarů-čelkanců (Kuu-kiži)“ (1985) (turkické „kiži“ → „lid“, častý etnonym tvořící přípony).[10]
V tomto článku byly použity překlady textů z článků Кумандинцы na ruské Wikipedii a Kumandins na anglické Wikipedii.