Iesada Tokugawa | |
---|---|
![]() Dvanáctý šógun Tokugawského šógunátu v klasickém dvorním kostýmu | |
Narození | 6. května 1824![]() |
Úmrtí | 14. srpna 1858 (ve věku 34 let) Tokio |
Příčina úmrtí | cholera a beri-beri |
Místo pohřbení | Kaneidži |
Země | Japonsko |
Povolání | šógun |
Následovník | Iemoči Tokugawa |
Choť | Takacuka Acuko Hideko Ičidžó |
Rodiče | Iejoši Tokugawa a Hondžuin |
Rod | tokugawská šógunská rodina |
Příbuzní | Jošimasa Tokugawa a Teruhime (sourozenci) Iemoči Tokugawa (adoptované dítě a bratranec) |
Funkce | tokugawský šógun konoe taišó naidaidžin |
Podpis | ![]() |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Iesada Tokugawa (徳川 家定; 6. května 1824 – 14. srpna 1858) byl třináctý šógun dynastie Tokugawa (období Edo). Z pozice šóguna vládl pouhých pět let (1853–1858). Byl neduživý a podle některých historiků nebyl vůbec zdravotně způsobilý šógunem se stát.[1]
Byl čtvrtým synem 12. šóguna Iejošiho Tokugawy. Žádný z jeho starších sourozenců však nepřežil kojenecký ani dětský věk, proto byl Iesada již v útlém věku prohlášen za Iejošiho nástupce. V raném dětství prodělal neštovice. Již po smrti šóguna Ienariho v roce 1841 probíhaly v šógunátu velké diskuze, zda je Iesada schopný trůn převzít. Jako potenciální nástupce byl jmenován Jošinobu Tokugawa. Proti tomu se však důrazně postavil ródžú Abe Masahiro a Iesada dědicem zůstal.[2] Jošinobu se vlády ujal až roku 1866 jako poslední vládce tokugawského šógunátu.
Jeho matkou byla Honjuin, což je jedna z nejoblíbenějších konkubín Iejošiho Tokugawy.
Iesada byl oficiálně třikrát ženatý. Jeho první manželkou byla Takacuka Acuko, dcera Takacukasy Masahira, mocného vůdce z přelomu 17. a 18. století. Tento muž byl věrným spojencem klanu Tokugawa.[2] Acuko však zemřela během prvních let jejich manželství na neštovice a jejich manželství zůstalo bezdětné.
Jeho druhou manželkou se stala Hideko Ičidžó, která je dcerou Tadajošiho Ičidžó, dalšího mocného a bohatého daimjóa. Její rodina se skládala z dvorských šlechticů a opět se jednalo především o sňatek strategický. Hideko však zemřela necelý rok po jejich svatbě a manželství tak opět bylo bezdětné.
Jeho třetí a poslední manželství bylo s princeznou Atsuko (1836–1883), dcerou Nariakira Šimazu (ze Sacumy). I když Acu nezemřela na počátku manželství a šógue Iesadu přežila, potomka spolu neměli. To bylo pro šógunát problematické a Iesada se rozhodl adaptovat mladého chlapce jménem Iemoči Tokugawa. Jeho biologickým otcem byl Narijuki Tokugawa, daimjó Wakajamy a bratr Iejoši Tokugawy.[3]
Hlavní výzvou pro šógunát v období Iesadovy vlády byl tlak západních zemí, zejména Spojených států, na otevření Japonska pro obchod. Iesada se jednáních kvůli chatrnému zdraví nijak zásadně nepodílel, jednání vedl Abe Masahiro. Dne 21. října 1857 nicméně Iesada přijal nově příchozího amerického konzula Townsenda Harrise na hradě v Edu.
Iesada nakonec podepsal tzv. Harrisovu smlouvu z roku 1858 a Japonsko-americkou smlouvu o míru a přátelství).[4] Následně podepsal i další podobné smlouvy se Spojeným královstvím (říjen 1854), Rusy (1855) a Francouzi (1858). Souhrnné označení pro tyto smlouvy je Ansejské dohody. Jejich uzavření znamenalo prolomení politiky sakoku (izolace) a otevřely Japonsko zahraničním vlivům.
Kómei, v té době vládnoucí císař, byl odpůrcem této politiky, i když smlouvy sám nakonec ratifikoval. Jeho na veřejnosti odmítavý postoj k těmto smlouvám silně posílil hnutí sonnó džói, které usilovalo o svržení šógunátu a návrat moci do rukou císaře.
Období Iesadovy vlády bylo také poznamenáno několika přírodními katastrofami.
V tomto článku byl použit překlad textu z článku Tokugawa Iesada na anglické Wikipedii.