![]() |
Platónovy dialogy |
Rané dialogy: |
Obrana Sókratova – Charmides |
Euthyfrón – Alkibiades první – Kritón |
Hippias Větší – Hippias Menší – Ión |
Lachés – Lysis – Prótagorás |
Přechodné a střední dialógy: |
Kratylos – Eutydémos – Gorgias |
Menéxenos – Menón – Faidón |
Symposion – Ústava – Faidros |
Parmenidés – Teaitetos |
Pozdní dialogy: |
Timaios – Kritias |
Sofistés – Politikos |
Filébos – Zákony |
Autenticita je sporná: |
Kleitofón – Epinomis – Theages |
Dopisy – Soupeřící milenci |
Minós – Alkibiades druhý |
Faidros (starořecky Φαῖδρος) je Platónův dialog, který byl napsán asi roku 386 a měl význam jakési filozofické deklarace při založení Akademie.[1] Tento dialog, který je charakteristický pro období rozkvětu Platónovy tvorby, je věnován učení o nesmrtelnosti duše a teorii rozpomínání.[2] Dialog Faidros věnoval Platón taktéž oslavě Eróta.[3] Dialog je pojmenován po mladíku Faidrovi, který se setkává s filozofem Sókratem.
Dialog Faidros má 2 části. První část je věnovaná lásce vyvolané tělesnou krásou; láska je rozpomínka na skutečnou krásu vyvolaná krásou těl. Druhá část je věnovaná kráse a hanebnosti mluvené a psané řeči.[4]
Ve Faidrovi uvádí Platón teorii idejí do souvislosti s druhou svou základní teorií, kterou zčásti přejal z předchozí orfické a pythagorejské tradice, a to s naukou o preexistenci, vtělování a nesmrtelnosti duše.[5] Tuto nauku líčí slavný mýtus ve Faidru. Lidským duším byla dána možnost, aby se před vtělením účastnily jízdy bohů po nebeské klenbě. Ve „Faidru“ kreslí Platón mystický obraz, jak k nebeským výšinám ujíždějí vozy bohů a za nimi vozy nesmrtelných duší. Lidskou duši si Platón představuje jako vůz, do něhož je zapřažen pár koní. Vůž řídí rozum. Jeden kůň je vůle a mužnost, druhý je žádost a smyslnost. U jedněch vozů je kůň-smyslnost, který tíhne dolů k pozemskému světu, silnější než kůň mužnosti a vůle, který poslouchá vozataje-rozum a žene se prudce vzhůru, do světa idejí. U druhých je kůň mužnosti silnější; tyto duše, řízené rozumem, se přibližují ke světu idejí a je jim umožněno nazírat ideje. Tyto lepší duše nazírají původní duchovní základ všeho existujícího:[6]
„ | tento prostor zaujímá bezbarvá, beztvará a nehmatatelná jsoucnost vskutku jsoucí, viditelná jedinému řidiči duše, rozumu. | “ |
— Platón: Faidros, 247d |
Jen bohům je však dáno plně se sytit tímto pohledem,[5] lidské duše se zase nemohou dostat k vrcholu nebeské klenby a vzniká mezi nimi zápas.[7] Zatímco vozy božského sboru, neznajícího závist, jedou v harmonické pohodě, rozumem dobře řízeny, vozatajové lidských duší musí zápasit s nesvorností svých koní, jež vozy strhuje dolů.[5] Když se duše
„ | naplní zapomenutím a špatností, a tak se zatíží, zatížena pak pozbude perutí a padne k zemi, | “ |
— Platón: Faidros, 248c |
tehdy se stěhuje do smrtelného těla a zapomíná na to, co se s ní dálo ve světě idejí.
Poznávání je takto rozpomínáním se (anamnésis) nesmrtelné duše na ideje, které dříve vnímala.[5] Chceme-li poznat pravdu, učil Platón, je naprosto bezúčelné obracet se na smysly a počitky; naopak je třeba úplně se od nich odpoutat, ponořit se do hlubin své duše a snažit se, aby se rozpomněla na to, co viděla ve světě idejí.[6]
Podle Platóna vytvářejí duše na zemi, podle toho, jak úspěšně nazíraly ideje, celou hierarchii, od nejmoudřejších a ušlechtilých až do nejnižší, pohlcené smyslovým životem:[6][5]
Sókratova řeč se sice zabývá láskou a začíná jejím výkladem, avšak naplnění lásky a její cíl vidí v pravdivém poznání a ve filosofickém rozjímání. Filosofii pak Platón chápe jako nejvyšší z povolání a zaměstnání.[8]
— Harvey Yunis: Eros in Plato's Phaedrus.[9]
Harvey Yunis představuje filosofování jako erotičtější aktivitu než sex.[10]