Carlingford Cairlinn, Kerlingfjǫrðr | |
---|---|
![]() Carlingford na úpatí Slieve Foye | |
Poloha | |
Souřadnice | 54°2′35″ s. š., 6°11′10″ z. d. |
Nadmořská výška | 1 m n. m. |
Časové pásmo | UTC0/UTC+1 |
Stát | ![]() |
provincie | Leinster |
hrabství | Louth |
![]() ![]() Carlingford | |
Rozloha a obyvatelstvo | |
Rozloha | 0,92 km² |
Počet obyvatel | 1 045 (2011) |
Hustota zalidnění | 1 135,9 obyv./km² |
Náboženské složení | katolíci ( 82 %) |
Správa | |
Status | město |
Vznik | 12. století |
Zakladatel | Hugh de Lacy |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Carlingford (irsky Cairlinn[1], ve staré severštině Kerlingfjǫrðr) je malé město v hrabství Louth v historické provincii Leinster v Irsku. Podle sčítání obyvatel v Carlingfordu v roce 2011 žilo 1 045 osob, z toho 493 mužů a 552 žen. Ve městě bylo k uvedenému datu 827 objektů bytového fondu.[2]
Město leží na jižním břehu zátoky Carlingford Lough, jednoho ze tří fjordů ledovcového původu v Irsku. Středem zátoky po celé její délce prochází ve vzdálenosti zhruba 2 km od města státní hranice mezi Irskou republikou a Severním Irskem ve Spojeném království. Carlingford se rozkládá na východním úpatí hory Slieve Foye, nejvyššího vrcholu pohoří Cooley, které tvoří páteřní hřeben stejnojmenného poloostrova.
Vznik městečka je spojen se založením stejnojmenného hradu, později zvaného též King John's Castle, který zde na břehu zátoky Carlingford Lough nechal v závěru 12. století vybudovat normanský dobyvatel a místní vládce Hugh de Lacy (před r. 1135–1186).
Díky své strategické poloze se osada u hradu postupně stala – podobně jako města Drogheda a Carrickfergus – významným obchodním střediskem. V rozmezí od 14. do 17. století město obdrželo celkem pět listin s různými výsadami. První z nich udělil Carlingfordu v roce 1326 anglický král Eduard II., poslední pak v roce 1619 Jakub I. Stuart. Listinou z roku 1326 byl carlingfordským povolen výběr mýtného (tzv „murage“) za účelem získání prostředků na vybudování městských hradeb.
Slibný rozvoj města byl poprvé přerušen v roce 1388, kdy jej vypálilo skotské vojsko pod velením Williama Douglase z Nithsdale. (Jednalo se o trestnou výpravu na oplátku za vpád Irů do oblasti Galloway v jihozápadním Skotsku).
V přehledu ekonomických výsledků irských přístavů, vydaném generálním inspektorem cel v roce 1637, byl Carlingford klasifikován na stejné pozici, jako Coleraine. Nejvýznamnějším irským přístavem byl tehdy Carrickfergus, po něm následoval Bangor, Donaghadee a Strangford. Hlavním obchodním artiklem Carlingfordu byly ústřice, lovené v místní zátoce, které se staly proslulými po celém světě. Následující léta 17. století však přinesla městu zkázu. Vše začalo irským povstáním v roce 1641. Poté následovalo v letech 1649–1650 tažení vojsk Olivera Cromwella, jehož důsledky bývají označovány za genocidu irského národa. V druhé polovině 17. století byla situace v Irsku dovršena válkami mezi katolickým králem Jakubem II. Stuartem a Vilémem III. Oranžským. Jak uvádějí dobové prameny, město Carlingford bylo proměněno v ruiny. Poslední ránu městu zasadil na počátku 18. století prudký úbytek ryb, zejména sleďů, v zátoce Carlingford Lough.
V roce 1873 byla uvedena do provozu 42 km dlouhá regionální železniční trať společnosti Dundalk, Newry & Greenore Railway, která vedla z Omeathu přes Carligford do Greenore, kde na vlaky navazovaly lodní spoje do velšského Holyheadu. Provoz na této turisticky vyhledávané železnici byl ukončen k 31. 12. 1951 a ke stejnému datu byly zrušeny i trajekty do Walesu.
Navzdory ničivým následkům válek a ekonomickému úpadku si město zachovalo svůj středověký ráz s četnými významnými památkami:
V tomto článku byl použit překlad textu z článku Carlingford, County Louth na anglické Wikipedii.