![]() | |
Fitxa | |
---|---|
Direcció | Montxo Armendáriz Barrios ![]() |
Protagonistes | |
Producció | Montxo Armendáriz Barrios, Karl Baumgartner i Michael Eckelt ![]() |
Guió | Montxo Armendáriz Barrios ![]() |
Música | Xavier Capellas ![]() |
Dissenyador de so | Pelayo Gutiérrez ![]() |
Fotografia | Javier Aguirresarobe ![]() |
Muntatge | Rosario Sáinz de Rozas ![]() |
Efectes especials | Reyes Abades |
Productora | Filmförderung Hamburg, Pandora Film i Oria Films ![]() |
Dades i xifres | |
País d'origen | Alemanya i Espanya ![]() |
Estrena | 16 setembre 2005 ![]() |
Durada | 105 min ![]() |
Idioma original | castellà ![]() |
Color | en color ![]() |
Descripció | |
Basat en | Obabakoak ![]() |
Gènere | drama ![]() |
Lloc de la narració | Obaba ![]() |
Premis i nominacions | |
Nominacions | |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Obaba és una pel·lícula de coproducció hispano-alemanya del 2005 dirigida per Montxo Armendáriz.[1] Està ambientada a Asteasu i a la vall d'Erreka de la Tolosaldea.[2] Va ser candidata espanyola a l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa,[3] però al final no va ser seleccionada.[4]
Lourdes, amb tot just 23 anys, emprèn un viatge cap als territoris d'Obaba. A l'equipatge hi porta una petita càmera de vídeo amb què vol atrapar la realitat d'Obaba, del seu món, de la seva gent. Vol captar el present, mostrar-lo tal com és. Però Obaba no és el lloc que Lourdes ha imaginat i aviat descobreix que els que hi viuen, com Merche, Ismael o Tomás, estan ancorats en un passat del qual no poden –no volen– escapar-se. A través d'ells i de Miguel, un jove desimbolt i alegre amb qui entaula amistat, Lourdes va coneixent retalls de les seves vides: d'abans, de quan van ser nens o adults, i d'ara, de quan alguns encara continuen mantenint il·lusions.[5]
Basada en la novel·la Obabakoak, de Bernardo Atxaga, la pel·lícula tracta de la naturalesa del misteri, de la cerca del desconegut, de les coses no dites i, també, de les que diem i fem: mirades, gestos i actituds que, unes vegades de manera conscient i moltes altres sense pretendre-ho, determinen el sentit de la nostra existència.[6]