![]() Home amb un escut llançant una javelina | |
Tipus | llança i arma llancívola ![]() |
---|
Una javelina és una llancívola lleugera generalment composta d'una llarga tija acabada amb una punta d'acer. Era utilitzada principalment en tant que arma llancívola però podia servir, accessòriament, d'arma per a la lluita cos a cos.[1]
Les javelines han estat utilitzats de maneres diferents segons els temps i els llocs: la javelina pesant en els legionaris romans, la javelina lleugera per a les tropes a cavall o per les tropes a peu lleugeres. El seu objectiu principal era desorganitzar l'adversari, infligint-li pèrdues abans d'arribar al cos-a-cos[2]
Una característica d'aquesta arma és la de tenir una punta metàl·lica pesant, capaç de perforar escut i armadura, si es llançava amb prou força. Va ser una de les principals armes de la infanteria romana.
També hi havia la javelina d'estoc que és una arma per al combat cos a cos, pesat i proveït d'una fulla relativament ampla, contràriament a la javelina llancívola, que era més lleugera i estava dotada d'una fulla més prima
Xenofont aconsellava que els genets de la cavalleria grega anessin armats amb dues javelines amb asta de corneller.[3][4] La javelina utilitzada pels legionaris romans era el pílum. Aquesta arma era utilitzada pels criats, milicians i tropes d'infanteria lleugera a l'Edat mitjana. Era llançada sobre els enemics tant si anaven sense cuirassa com amb cuirassa. La javelina era igualment utilitzada pels cavallers a l'Edat mitjana, sobretot per assetjar l'enemic.
Els soldats d'infanteria francs, no portaven ni cuirasses ni botes. Portaven l'espasa i javelines. Les seves javelines poden emprar-se com a piques curtes o com a armes llancívoles; estan del tot cobertes de ferro fora de l'empunyadura; la seva punta està dotada de dos ganxos aguts, destinats a retenir-la a les ferides. Si la javelina es clavava a l'escut, hi romania suspesa per la seva punta i l'arrossegava a terra. No podia ser arrencada ni tallada perquè estava coberta de ferro.[5] És a aquest moment que el Franc s'avançava saltant, posava el peu sobre l'extrem inferior de la javelina, i recolzant-se al damunt fent palanca, obligava l'enemic a inclinar el seu escut i a descobrir-se. Llavors li clavava la destral o l'espasa, al rostre o a la gola.[6]
Els almogàvers eren un cos d'infanteria, principalment catalana, els soldats de la qual anaven armats amb un coltell,[7] dos o tres dards (semblants a javelines lleugeres) i una llança curta (ascona muntera).[8][9] No portaven escut.[10]