Fou descoberta pel bacteriòleg Samuel Darling (1906) al fer les autòpsies de tres malalts morts al Canal de Panamà.[8] Darling va pensar que el seu agent etiològic era un protozou i així el va tipificar a les seves publicacions d'entre 1906 i 1909.[9] El primer en sospitar la naturalesa fúngica de la histoplasmosi fou el metge brasiler Da Rocha Lima (1912).[10] Vint anys més tard, De Monbreum confirmà el fet en cultius de mostres clíniques. El mateix investigador va demostrar poc després el dimorfisme del fong, observant que H. capsulatum creix a 28 °C i en medis comuns com un miceli filamentós, mentre que en agar-sang a 37 °C (a temperatura corporal) ho fa en forma de llevat. L'any 1949, Emmons aconseguí aïllar els H. capsulatum al sòl, identificant així la font d'infecció més important. Christie i Peterson (1945-1946), varen publicar diversos treballs sobre la histoplasmosi pulmonar després d'estudiar molts malalts amb focus de calcificació, Mantoux-negatius i que reaccionaven fortament a la histoplasmina.[11]Histoplasma capsulatum var. farciminosum fou considerat taxonòmicament un criptococ des que el metge americà Richard P. Strong l'identificà a les Filipines com un paràsit equí (1906), fins que al 1985 va ser inclòs dins del gènere Histoplasma.
Aproximadament, la meitat de la població mundial viu en zones on el fong és potencialment endèmic. Histoplasma és un gènere de microorganismes molt antic i s'ha traçat l'origen de l'extensió planetària de la seva forma ancestral en l'Eocè inicial, coincidint un període d'intens escalfament global. Un tema de gran interès pels especialistes és la forma com determinats quiròpters, per exemple l'Artibeus hirsutus, poden ajudar a la especiació i dispersió dels histoplasmes, i -conseqüentment- a augmentar la seva capacitat infecciosa en el món actual.[15]
La gravetat de la infecció depèn molt del nombre de conidis que entren a l'organisme. El comportament del fong davant dels mecanismes d'immunitat cel·lular és semblant al de Mycobacterium tuberculosis i té la propietat de formar "càpsules inactives" de microorganismes viables capaços de reproduir-se si s'altera el sistema immunitari de l'hoste.[16] La presència d'al·lergogens en l'aire aguditza les infeccions per H. capsulatum.[17]
Histoplasma capsulatum és un dels pocs patògens amb dimorfisme termal que té un estil de vida quasi exclusivament intracel·lular.[18] Altres fongs poden viure dins de diverses cèl·lules fagocitàries, incloent els macròfags alveolars, els leucòcits polimorfonuclears i les cèl·lules dendrítiques, però habitualment desenvolupen estratègies per escapar d'aquest tipus d'hoste en pocs dies. Per contra, els llevats d'H. capsulatum després de ser fagocitats tendeixen a quedar-se molt temps a l'interior dels macròfags i a proliferar intracel·lularment en grans quantitats, fent-los servir a la vegada d'hoste i de vector per disseminar la infecció de forma silent.[19]
La histoplasmosi té una àmplia distribució geogràfica, sent present a Amèrica, l'Àfrica[20] i l'Àsia. Histoplasma capsulatum afecta carnívors i s'estén a Amèrica des del sud del Canadà[21] fins a les regions centrals de l'Argentina, sent enzoòtic a les valls dels rius Mississipi, Missouri i Ohio a l'Amèrica del Nord,[22] i la conca del Riu de la Plata a l'Amèrica del Sud. S'ha identificat a 32 països d'Àfrica, en especial als més afectats per l'extensió de la SIDA, encara que la manca de medis i de personal sanitari qualificat per identificar el microorganisme emprant microscòpia òptica fa que la infecció sigui confosa fàcilment amb un procés tuberculós, fet que dificulta molt l'avaluació de l'impacte real de la malaltia en aquest continent.[23]Histoplasma capsulatum var. farciminosum afecta equins a l'Àfrica, l'Orient Mitjà i l'Àsia, i Histoplasma capsulatum var. duboisii és un patogen humà només present a l'ÀfricaEquatorial.[24]
El fong pot infectar animals domèstics, com gats i gossos.[25] S'aïlla de la naturalesa a les zones temperades i tropicals humides, on els sòls són àcids, rics en nitrogen, fosfat i hidrats de carboni. Els histoplasmes es relacionen especialment amb el guano de les aus i de les coves habitades per ratpenats.[26] Als EUA, un estudi epidemiològic de 105 brots d'histoplasmosi va posar de manifest la relació entre els excrements d'una gran varietat d'animals de granja o salvatges (pollastres, merles, tords, estornells, gavines, coloms, a banda dels ratpenats) en un 77 per cent d'ells. En un 43 per cent es va identificar un vincle causal directe amb activitats laborals concretes, com ara reformes i neteges de galliners o demolició d'edificis vells.[27] Les persones que treballen en pedreres o en la construcció de ponts tenen un també un alt risc d'adquirir la infecció.[28] Ha estat identificada la presència d'Histoplasma capsulatum al sòl i a les deposicions de pingüins de l'Antàrtida.[29]
Els histoplasmes presents a Amèrica Central i del Sud (que els filogenetistes divideixen en dos grups principals: LAm A i LAm B) són els que tenen una diversitat genètica més gran i els que provoquen la majoria de casos d'histoplasmosi registrats arreu del món.[30]
Segons les dades més recents, en els darrers anys han augmentat les zones on Histoplasma capsulatum és endèmic almenys a la Xina,[31] els Estats Units d'Amèrica,[32] l'Índia,[33]Tailàndia, Myanmar, Filipines i Madagascar.[34] Cal tenir en compte que molts països no tenen suficients tests de detecció antigènica del fong i que això limita la capacitat de diagnosticar la malaltia adequadament.[35]
A l'Estat espanyol no existeixen regions endèmiques i les histoplasmosis tradicionalment s'han registrat en viatgers o cooperants retornats de àrees rurals o selvàtiques de països americans.[36] Al llarg de les darreres dècades han augmentat els casos diagnosticats en emigrants amb un estat inmunològic alterat nascuts a zones endèmiques i s'han produït algunes infeccions autòctones en addictes a drogues per via parenteral o com a conseqüència d'accidents de laboratori.[37] Durant el període 1997-2014 es varen registrar 286 hospitalitzacions per histoplasmosi, el 80,7 per cent d'elles de malalts amb infecció pel VIH, la majoria pulmonars i només 10 causades per Histoplasma capsulatum var. duboisii.[38] Fins ara, tots els casos europeus han estat importats. Aquesta variant d'histoplasma actua com un patogen oportunista en persones VIH+ que viatgen a zones endèmiques.[39]
Als EUA, entre 2011 i 2014 es varen registrar 3.409 infeccions per H. capsulatum a 12 estats i el 57 per cent d'elles requerí hospitalització. La veritable importància de la histoplasmosi al país es considera subestimada, ja que no és una malaltia de declaració obligatòria a nivell nacional i no existeix, ara per ara, una xarxa integrada de vigilància d'aquesta infecció.[40]
Ha estat publicat algun cas d'histoplasmosi en trasplantats renals sense antecedents epidemiològics ni evidències serològiques d'anticossos anti H. capsulatum en el donant o el receptor.[41] Molt poques vegades, la primera manifestació d'aquest tipus d'infecció fúngica en una persona immunocompetent és una hepatitisgranulomatosa.[42] Els CDC no inclouen la histoplasmosi a la seva llista de malalties associades amb l'atenció sanitària.[43] Diversos especialistes, però, posen l'accent en l'augment d'histoplasmosis relacionades amb procediments mèdics i implants quirúrgics observat al llarg de les darreres dècades. Ja que les tècniques habituals de detecció de patògens no identifiquen Histoplasma capsulatum en l'aire hospitalari, dits especialistes recomanen l'ús de mètodes biomoleculars per descobrir les formes infeccioses del fong presents en diferents zones claus del medi assistencial, sobretot agrupades en biofilms.[44]
La infecció natural es produeix a partir de sòls contaminats i la via d'entrada és generalment inhalatòria en Histoplasma capsulatum i Histoplasma capsulatum var. duboisii, però és percutània (a través de la pell) en el cas de l'Histoplasma capsulatum var. farciminosum. No és contagiosa i la malaltia és esporàdica excepte en àrees enzoòtiques (d'endemisme en els animals), on la prevalença d'infeccions inaparents pot ser molt elevada.
Al SNC, aquest fong pot infectar les meninges, la medul·la espinal[49] i/o el cervell, lloc on té tendència a formar abscessos.[50] No és extraordinari que al SNC la coalescència dels granulomes propis de la infecció histoplamòsica tingui en certs casos una aparença semblant a la d'un procés tumoral en progressió.[51] Quan afecta els ganglis basals, la malaltia pot manifestar-se sense simptomatologia extraneural i debutar amb confusió o canvis de conducta.[52] La histoplasmosi aïllada del SNC és rara en persones immunocompetents i s'acostuma a presentar com una meningitis crònica o subaguda acompanyada de múltiples signes neurològics de progressió variable.[53] L'escassa especificitat de dits signes fa difícil un correcte diagnòstic precoç d'aquest tipus de meningitis i la identificació del seu veritable agent causal pot trigar molts mesos o inclús anys.[54] L'afectació del SNC es veu en un 5-10 per cent des individus amb histoplasmosi disseminada, un terç d'ells immunocompetents, i la mortalitat entre els malalts amb SIDA és alta (3/5 pacients). El percentatge de supervivència general un any després del diagnòstic era d'un 75 per cent (2010) en comparació al 55 per cent registrat vint anys abans (1990). El tractament de la histoplamosi al SNC amb amfotericina B de diferents formulacions lipídiques, seguit de itraconazole, és que ha demostrat millors resultats, encara que sorgeixen recidives en un 6 per cent dels casos[55] i que pot desenvolupar alguns problemes cardíacs de gravetat variable en determinats pacients.[56]
Des del punt de vista histopatològic, la presència de H. capsulatum en els teixits produeix tres tipus de reacció: inflamació, necrosi i reparació. Òbviament, les característiques d'aquestes respostes depenen molt de l'estat immunitari. En els malalts amb un sistema immune deprimit predominen els fenòmens necròtics sense caseïficació i els infiltrats de macròfags i neutròfils polimorfonuclears, mentre que no s'observen granulomes compactes. Es veuen elements llevaduriformes del fong sorgits de macròfags trencats. En persones sense alteracions immunitàries apareixen granulomes epitelioides compactes amb cèl·lules gegants, envoltats d'un extens infiltrat limfoplasmocitàri i -en casos crònics- d'una capa col·lagenosa. És freqüent trobar càseum a l'interior dels granulomes. Els llevats de H. capsulatum són pocs i es troben sempre dins de macròfags o cèl·lules gegants a banda de les zones necròtiques, on es poden apreciar lliures. Si causa lesions cutànies i/o mucoses, el fong provoca danys diversos en els epitelis: ulceració, atròfia o hiperplàsia pseudoepiteliomatosa. Les dermatosis per H. capsulatum, independentment de si el malalt és VIH+ o no, es poden diferenciar en dos grups: les causades per la presència del patogen a la pell i les atribuïbles a les reaccions dèrmiques derivades de la infecció micòtica sistèmica. De vegades, afecten múltiples i àmplies zones corporals.[57]
Els llevats de Histoplasma capsulatum són molt petits i només es poden veure a les preparacions histològiques emprant tincions especials com la tinció de PAS o la de platametenamina (Grocott o Grocott-Gomori)[58][59] a 1000 augments en un microscopi òptic.[60] Identificar morfològicament H. capsulatum no sempre és fàcil i requereix una certa experiència, ja que es pot confondre -a causa, sobretot, de les variants capsulars de cada microorganisme- amb Cryptococcus neoformans, Candida glabrata, Leishmania donovani, Penicillium marneffei, Sporothrix schenckii, les formes petites de Blastomyces dermatitidis o les endòspores de Coccidioides spp. Ja que un dels components de la paret cel·lular dels histoplasmes és l'àcid micòlic, alguns especialistes recomanen emprar la tinció de Ziehl-Neelsen, la qual permet una millor discriminació entre diferents espècies.[61] En extensions de sang perifèrica, on H. capsulatum es veu amb molta dificultat, pot ser convenient utilitzar de forma combinada i consecutiva les tincions de Giemsa i Grocott per identificar els llevats dins del citoplasma dels leucòcits.[62] La citopatologia de punció-aspiració amb agulla fina (PAAF) és un mètode histològic senzill, poc invasiu i de baix cost per identificar els histoplasmes en frotis o blocs cel·lulars de teixits infectats.[63] Quan la infecció cursa amb lesions cutànies, la citologia de raspats dèrmics és un bon procediment alternatiu a la PAAF o la biòpsia per determinar ràpidament la presència del microorganisme en elles.[64]
Ara per ara, no existeixen anàlisis d'ADN estàndards pel diagnòstic de la histoplasmosi, ni tests de PCR comercials disponibles. Es treballa en el desenvolupament de proves de PCR en temps real que identifiquin amb validesa diferents gens codificadors de proteïnes emprant models murins.[65]
La histoplasmosi comparteix una característica particular amb la tuberculosi i la coccidioidomicosi, la de formar masses fibroses al voltant d'un focus primari d'infecció ja curat, anomenades -en aquest cas- histoplasmomes. Durant la fase activa la lesió original té uns 2–4 mm de diàmetre; després, si no progressa el procés infecciós, és encerclada per una càpsula fibro-calcificada que forma una paret aïllant de ~1mm de gruix. Histològicament, aquesta reacció fibrosant està formada per acumulacions de fibroblastes, limfòcits i cèl·lules mononuclears al voltant d'un centre de necrosi caseosa en el qual es poden veure alguns H. capsulatum.[66] Amb el temps, la reacció fibrosa continua i es formen capes concèntriques de col·lagen que es calcifiquen progressivament. És probable que aquesta reacció perllongada sigui una resposta al material antigènic que perdura dins de la lesió. Normalment, el ritme de creixement anyal és de 1–2 mm, i es pot arribar a crear un histoplasmoma de 3–4 cm de diàmetre uns 10-20 anys després de la infecció inicial.[67] En pocs anys, el col·lagen més intern perd el seu aspecte i s'observa radiològicament una imatge d'anells circumdants que correspon a depòsits de calci i que, de vegades, pot semblar una formació tumoral.[68] Segons la seva mida i nombre, els radiòlegs identifiquen dos patrons principals d'histoplasmoma: en 'perdigonada' (molts i de pocs mil·límetres de diàmetre) o en 'bala de canó' (solitaris i d'uns 3 cm o més de diàmetre). La localització majoritària dels histoplasmomes és la pulmonar, tot i que es desenvolupen (aïllats o no) a molts altres llocs de l'organisme i, particularment, al SNC.[69] En principi, per raó del seu comportament poc actiu, l'existència d'un histoplasmoma no és molt perillosa per se; ara bé, el seu creixement pot erosionar o comprimir estructures adjacents importants fent necessària una intervenció quirúrgica per extirpar-lo.[70] Els histoplasmomes pulmonars són predominantment subpleurals i molts s'acompanyen de focus paquipleurítics (d'engruiximent de la pleura).
La major part de les histoplasmosis simptomàtiques són pulmonars.[71] La histoplasmosi pulmonar aguda comença amb un quadre pseudogripal i molts pacients no presenten signes d'importància en la radiologia de tòrax. En alguns casos s'aprecien infiltrats focals amb limfadenopaties hiliars o mediastíniques que poden mostrar després canvis de calcificació. Ocasionalment, apareixen eritemes multiformes o nodosos, erupcions difuses i artràlgies. Aquest tipus d'histoplasmosi pot passar desapercebut sovint.[72] La histoplasmosi pulmonar cavitària crònica es veu sobretot en varons de més de 40 anys i, quasi sempre, afectats per una malaltia pulmonar preexistent (en especial l'enfisema). A més de febre, tos productiva i dispnea, es pot produir una hemoptisi i cianosi central important. Les lesions cavernoses als camps pulmonars superiors acostumen a ser bilaterals.[73] Per aconseguir un diagnòstic de certesa és oportú efectuar cultius i citologies d'esput i/o de rentat broncoalveolar, i també biòpsies pulmonars transbronquials. En els casos avançats, dites lesions cavernoses arriben a destruir bronquis i/o zones més o menys grans del parènquima pulmonar i poden comportar reseccions pulmonars segmentàries, lobectomies o, fins i tot, pneumonectomies.[74] Les presentacions atípiques que simulen altres processos no són rares.[75] La histoplasmosi sovint repercuteix sobre altres zones i estructures toràciques no pròpiament pulmonars. A la literatura mèdica es descriuen vessaments pleurals recurrents, fibrosis peri i epicàrdiques,[76]mediastinitis fibrosants de naturalesa antigènica[77] (les quals acostumen a desenvolupar-se en pacients amb una hipersensibilitat immune idiosincràtica a una infecció prèvia)[78] i limfadenitis mediastíniques, per mencionar alguns processos destacables.[79] Des dels ganglis mediastínics o a partir d'un focus pulmonar proper els histoplasmes poden afectar el pericardi -sovint a conseqüència de fenòmens inflamatoris i ocasionalment en forma d'una genuïna infecció granulomatosa- i provocar una pericarditis aguda.[80] No és rar detectar histoplasmosi pulmonar crònica en antics residents a països tropicals o subtropicals.[81] Una complicació poc comuna de la histoplasmosi pulmonar en zones no endèmiques és la granulomatosi broncocèntrica.[82]
La malaltia generalitzada (histoplasmosi disseminada, la qual afecta a tot el sistema reticulohistiocitàri) encara que no és la forma predominant d'histoplasmosi, amb molta freqüència té un curs funest.[83] Acostuma a presentar-se en persones amb dèficits immunitaris greus (sovint en malalts afectats per la SIDA o en persones amb una immunodeficiència primària),[84] tot i que ha estat descrita en nens (forma aguda) i adults (forma crònica) immunocompetents.[85] En alguns casos, produeix lesions cutànies i osteomielitis. Rarament, H. capsulatum provoca osteomielitis localitzades en persones joves immunocompetents.[86] Les manifestacions de la histoplasmosi a la pell tenen una gran diversificació morfològica i clínica.[87] Per regla general, les histoplasmosis cutànies primàries cursen amb pocs símptomes; de forma excepcional, però, es presenten com a múltiples lesions papulars eritematoses coalescents fortament pruriginoses.[88] Algunes vegades les lesions ulceroses apareixen a les parpelles i poden tenir l'aparença d'un carcinoma.[89] Ocasionalment, la presència de múltiples limfadenopaties és l'únic signe de la infecció generalitzada i pot originar un diagnòstic presumptiu erroni de limfoma. En aquests casos la PAAF dels ganglis inflamats ajuda a establir amb rapidesa un diagnòstic correcte.[90] La histoplasmosi disseminada afecta amb escassa freqüència la mucosa oral o la llengua[91] i, excepcionalment, provoca necrosi granulomatosa de les amígdales palatines en determinats malalts.[92] També s'ha descrit en genives i paladar tou. Per regla general, provoca múltiples úlceres irregulars i doloroses amb proliferacions de morfologia berrucosa, acompanyades alguna vegada de lesions nodulars endurides i limfadenopaties locals.[93] En casos molt determinats, la histoplasmosi oral es presenta amb un aspecte neoproliferatiu, tumoral, i s'ha de descartar l'existència un procés cancerós a la zona.[94] La biòpsia és preceptiva davant la sospita d'histoplasmosi orofaríngica, ja que sovint els cultius i les proves d'antigen en orina i sèrum no donen cap resultat.[95] En algun cas singular, pot ser necessari emprar mètodes d'identificació i diagnosi biomolecular per distingir una histoplasmosi disseminada d'una leishmaniosi visceral.[96]
Quan afecta el sistema gastrointestinal, el curs de la malaltia és sovint subclínic i insidiós. No és usual que la histoplasmosi comprometi el còlon de subjectes sense immunodeficiència; en aquests casos les manifestacions principals de la infecció són múltiples úlceres aftoses a la mucosa colònica, sense que s'observin símptomes generals específics -a banda de febre i pèrdua de pes-, i poden ser necessàries vàries biòpsies per obtenir un diagnòstic de certesa.[97] En individus VIH+ no tractats i amb un baix nivell de cèl·lules T posseïdores de receptors CD4, la histoplasmosi gastrointestinal s'estén per àmplies zones del tracte digestiu, arribant inclús a ser causa de la seva perforació.[98] Eventualment, s'observen casos d'histoplasmosi duodenal en persones VIH negatives i que no presenten lesions histoplasmòsiques concurrents a pulmó o moll d'os, la qual es pot confondre fàcilment amb una tuberculosi intestinal o una malaltia de Crohn i és tributària de resecció quirúrgica local de la zona afectada per la micosi, ja que acostuma a provocar obstruccions intestinals.[99] En canvi, la colonització de les glàndules adrenals pels histoplames en persones immunocompetents es veu més sovint.[100] La causa del tropisme del fong envers aquestes estructures és incerta, encara que existeix una hipòtesi que atribueix el fet a l'abundància de glucocorticoides en les cèl·lules adrenals i a l'escassa presència d'estructures reticuloendotelials en elles. La infecció histoplasmòsica crònica de dites glàndules pot comportar la seva atròfia i calcificació, amb la conseqüent insuficiència adrenal.[101] La infecció disseminada pot manifestar-se com una hepatitis granulomatosa de difícil diagnosi etiològica sense una biòpsia de fetge i les oportunes tincions especials.[102] S'ha observat amb certa freqüència en malalts sotmesos a trasplantament d'òrgans i, per tant, amb uns mecanismes immunes alterats per la medicació.[103] Rares vegades, la histoplasmosi disseminada és causa d'una epididimitis i/o una orquitis abscesificada, la qual pot arribar a requerir una orquiectomia.[104]
S'ha publicat algun cas de peritonitis per Histoplasma capsulatum secundària a procediments de diàlisi peritoneal[105] i de concurrència d'histoplasmosi disseminada i tuberculosi en un mateix individu immunodeficient i habitant d'una regió no endèmica.[106]
Si la disseminació dels histoplasmes arriba al cervell, es pot formar un empiemasubdural, capaç d'erosionar els ossos cranials i que ha de drenar-se quirúrgicament.[107] S'han descrit casos de trombocitopènia refractària al tractament en persones no immunodeprimides com a complicació d'una histoplasmosi generalitzada, provocats per un excessiu consum plaquetari en un estat d'inflamació difusa i hiperfuncionalitat del sistema immune que fa inefectiva la transfusió de concentrats de plaquetes.[108] De vegades les manifestacions de la infecció apareixen anys després de l'exposició al fong, creant la sospita radiològica d'un procés neoplàsic.[109] Ocasionalment, el microorganisme genera múltiples lesions lítiques vertebrals que es poden confondre amb un tumor espinalmetastàsic.[110] La infecció per H. capsulatum pot desencadenar fenòmens de fagocitosi limfohistiocitària.[111]
La histoplasmosi provoca endocarditis infeccioses en vàlvules natives o protèsiques, de forma aïllada o en el context de la variant disseminada.[112] Avui dia, s'acostuma a veure en malalts sotmesos a recanvi valvular i alteracions immunitàries sovint relacionades amb la medicació que prenen.[113] La miocarditis per aquest fong no abunda, si bé s'ha registrat algun cas en joves sans que feien activitats en aigües fangoses atribuïble a l'aspiració de conidis.[114]
L'afectació òssia és rara en les infeccions per Histoplasma capsulatum i freqüent en les causades per Histoplasma capsulatum var. duboisii.[115] També anomenada histoplasmosi africana, aquesta infecció no lesiona els pulmons i es manifesta particularment a la pell, el sistema limfàtic i les estructures osteo-articulars, mentre que la infecció disseminada per H. capsulatum sembla tenir una moderada preferència pels òrgans interns.[116] El polimorfisme de les lesions cutànies de la histoplasmosi africana és considerable: nòduls, pústules d'aspecte tumoral,[117]pàpules planes, pàpules tipus mol·lusc contagiós, abscessos i/o úlceres superficials. Això complica el seu diagnòstic de visu, de manera que la veritable incidència de la malaltia a molts països africans és incerta.[118] Es creu que la principal via d'infecció per la subespècieduboisii és el contacte amb terres contaminades. La seva morfologia és idèntica a la de la varietat H. c. var. capsulatum durant la fase saprofítica, però els llevats es distingeixen microscòpicament amb claredat en mostres fresques o fixades. Són més grans (7–15 μm), amb un característic aspecte ovoide-globós que recorda a una llimona i una paret externa gruixuda. Es veuen sovint dins del citoplasma de les cèl·lules gegants multinucleades (macròfags fusionats). Es considerada una malaltia emergent entre les persones VIH positives.[119] L'afectació del penis per la histoplasmosi africana és un fet del tot insòlit.[120]
La histoplasmosi ocular deriva de la disseminació hematògena del fong per l'organisme i els conseqüents mecanismes immunitaris.[121] Es caracteritza per lesions cicatricials atròfiques de diàmetre variable a les zones posteriors i perifèriques de la coroide (anomenades taques histo), alteracions pigmentàries peripapil·lars i, algunes vegades, maculopatia causada per la neovascularització de la coroide.[122] També la còrnia pateix queratitis ocasionades pel fong, amb freqüència a partir del contacte amb partícules de pols contaminades.[123] Altres alteracions oculars derivades de la histoplasmosi són els granulomes conjuntivals o les conjuntivitis.
La infecció per Histoplasma capsulatum var. farciminosum sol ser conseqüència de ferides o d'abrasions cutànies en les extremitats, encara que també es pot adquirir per via inhalatòria o conjuntival. Si té èxit i l'estat immunitari de la persona (aquesta micosi es rara en humans) o del cavall es feble, des de la dermis els macròfags porten la infecció als ganglis locals, des d'on es difon per continuïtat i contigüitat produint una limfadenitis amb limfangitis progressiva, granulomatosa i habitualment ulcerativa o abscesificant.[124] La manifestació clínica clàssica, però, és una lesió única d'aspecte xancrós al lloc de l'inoculació que remet sense tractament. A diferents regions d'Àfrica, aquesta infecció representa una epizoòtia seriosa.[125]
Els casos d'histoplasmosi disseminada es tracten amb una combinació d'amfotericina B i derivats imidazòlics.[126] La forma pulmonar de la histoplasmosi, que pot ser aguda o crònica, té diferents opcions terapèutiques en funció de la gravetat del procés i les condicions del pacient. Una de les més habituals és levofloxacina (una quinolona) i itraconazole (un derivat triazòlic).[127] Hi ha casos que responen molt bé a l'administració de voriconazole (un altre antifúngic triazòlic).[128]
A banda dels humans, aquesta micosi també és una malaltia que afecta a altres mamífers (gossos, gats, cabres,[130]guineus, xinxilles,[131]eriçons,[132]opòssums, rates o mofetes, per exemple).[133] La infecció s'ha descrit alguna vegada en espècies ben diferents: foques, dofins atlàntics[134]llúdries marines, tigres, lloros, peresosos, rens[135] i llames.[136] També ha estat identificada en conillsde companyia.[137] Les histoplasmosis disseminades són relativament infreqüents en bòvids o èquids i han estat registrats de forma esporàdica en alguns exemplars casos de placentitis granulomatoses i avortaments;[138] si bé a alguns països africans, com s'ha comentat abans en relació a Histoplasma capsulatum var. farciminosum, les histoplasmosis animals poden arribar a ser un problema important.[139] A l'Àfrica Nord-oriental, on els èquids (sobretot els asses) encara són elements de tir i transport importants en moltes comunitats rurals sense possibilitat d'accedir als fàrmacs antifúngics, s'avaluat el tractar les seves limfangitis per Histoplasma capsulatum var. farciminosum amb extractes del fruit de la planta local Phytolacca dodecandra,[140] la qual ha demostrat ser activa contra altres fongs. A Europa, s'ha detectat algun cas d'histoplasmosi farciminosa en toixons.[141] Ha estat desenvolupat un mètode de diagnosi biomolecular en mostres equines, basat en la PCR niuada, específic per aquesta varietat d'histoplasma.[142]
Ocasionalment, s'ha identificat la malaltia en antílops captius immunodeprimits.[143] Els cavalls de l'hemisferi occidental, malgrat tenir una considerable resistència al fong, també pateixen de vegades greus infeccions abdominals per H. capsulatum adquirits per via oral.[144]
A les regions no tropicals, les histoplasmosis felines i canines són les més abundants, en especial la forma pulmonar de la malaltia, encara que alguna vegada s'han observat meningoencefalitis histoplasmòsiques en animals de companyia.[145][146][147] Animals i humans poden compartir la mateixa font d'adquisició de la histoplasmosi, però no infectar-se mútuament. En algun cas, l'aspiració de conidis provinents de terres remogudes ha estat el vincle comú de la infecció.
El primer cas d'histoplasmosi canina fou diagnosticat l'any 1939 i al 1949 la malaltia es va identificar en gats. En els gossos acostumen a predominar els símptomes gastrointestinals, mentre que en els gats són més habituals els respiratoris o els poc específics.[148] Una via inusual d'entrada de la forma disseminada d'aquesta micosi que es pot veure en gossos amb un estat immunitari alterat són les ferides o les lesions dèrmiques.[149] Molt rarament, s'ha vist algun cas d'histoplasmosi felina cutània amb presència de múltiples nòduls a la pell.[150] La forma ocular té un diagnòstic difícil en aquests animals i la negativitat dels tests antigènics en orina i sèrum no descarta la malaltia.[151] Per regla general, la histoplasmosi felina es tracta amb derivats triazòlics.[152] En algun cas, s'ha observat una resistència adquirida al fluconazole després d'un bon resultat inicial.[153]
↑CDC «Diseases and Organisms in Healthcare Settings» (en anglès). Healthcare-associated Infections (HAI). NCEZID, US Department of Health & Human Services, 2018 Maig 24; págs: 8 [Consulta: 18 juny 2018].
↑Instituto Nacional de Seguridad e Higiene en el Trabajo «Histoplasma capsulatum (Ajellomyces capsulatus)» (en castellà). DATABIO. Fichas de agentes biológicos, DB-H-H.c-15, 2015; Jul 25, pàgs: 6. Arxivat de l'original el 12 de setembre 2017 [Consulta: 9 setembre 2017].