Orígens estilístics | Bebop, West coast jazz, Blues, Gospel |
---|---|
Orígens culturals | Mitjans dels los 50 i dècada dels 60, als Estats Units |
Instruments típics | trompeta, trombó, saxo, piano, contrabaix, bateria |
Popularitat al Mainstream | Moderada a tot el món des dels 50 fins als 70. |
Formes derivades | New Wave - Post-punk - Rock alternatiu |
Origen | Estats Units d'Amèrica ![]() |
Creació | 1955 ![]() |
Part de | bebop ![]() |
Gèneres de fusió | |
Jazz rock |
El hard-bop és un estil musical del jazz que es va desenvolupar des de la meitat de la dècada dels cinquanta fins a la meitat dels seixanta del segle xx. Cronològicament, segueix al cool i precedeix a les avantguardes jazzístiques (en concret, al free-jazz i al jazz modal). En el seu moment va rebre també la denominació de East Coast jazz, per oposició al West Coast jazz.[1]
El cool i el West Coast jazz van assimilar algunes de les innovacions del Bebop però, en línies generals, es van desenvolupar des de camins més propers a la música europea i a les formes més avantguardistes del swing. Per això, molts músics negres, especialment a la Costa Est dels EUA, se sentien aliens a aquests estils i van reaccionar contra el que consideraven una nova usurpació de la seva música, com ja ocorregués en els anys trenta.
Amb la finalitat de revitalitzar el jazz, la seva preocupació va a oscil·lar, d'un extrem a un altre, des d'una mescla reactualizada del gospel i el blues, que donarà lloc a un estil (dins el jazz) anomenat funky o soul, fins a una forma revisada del Bebop, mitjançant un retorn a l'expressionisme. Des d'aquesta perspectiva, no és possible dissociar el hard-bop del funky jazz.
Un dels primers músics associats amb el hard-bop va ser Miles Davis, juntament amb els músics que li van acompanyar en el Miles Davis Quintet: John Coltrane, Cannonball Adderley, Red Garland, Philly Joe Jones, Paul Chambers i Milt Jackson. També, per descomptat, Sonny Rollins. Però és entre 1953, amb la creació dels Jazz Messengers d'Art Blakey, i 1954, amb l'aparició dels quintets de Horace Silver i Clifford Brown - Max Roach, quan realment podem situar el punt de partida d'aquestes dues tendències indissociables que conformen el hard-bop. Un bon nombre d'intèrprets del nord (Detroit, Chicago...) i de l'est dels Estats Units van quedar enquadrats en aquest estil: Kenny Burrell, Pepper Adams, Bobby Timmons, Reginald Workman, Paul Chambers, Donald Byrd, Tommy Flanagan…
En el repertori hard-bop es percep per tant una forta influència del blues i del gospel, sent molt notables els temes basats en les seves respectives estructures harmòniques. La utilització de licks de blues sobretot tipus d'acords es consolida com a lloc comú, continuant la tradició iniciada per Charlie Parker.
Quant a l'entorn social en què neix el hard-bop, és convenient recordar que la postguerra va ser una època socialment repressiva als Estats Units i les ideologies progressistes es veuen marginades a cercles molt concrets. En aquest context, el jazz entra en contacte amb aquests cercles en els locals nocturns on toquen els músics desplaçats dels circuits comercials i aquest contacte suposa una embranzida en la cerca de la ruptura amb el Swing. És important assenyalar, que aquesta relació jazz-política serà permanent durant la història del Bop, arribant al seu màxim exponent amb l'aparició del free jazz.[6]
En aquesta línia, la música del hard-bop s'enorgulleix de ser negra i s'inspira clarament en el moviment de drets civils. El bateria Art Blakey va descriure el hard-bop com el moviment de tornada als orígens.
Durant els anys 50 i començament dels 60, el hard-bop va oscil·lar entre les seves dues tendències indissociables, tal com ja queda dit, i segons la tirada de cada músic. A partir de la meitat dels anys 60, apareix una nova ona de hard-boppers, molt més mal·leables, que van a assimilar les troballes modals, del free jazz i, més tard, del jazz rock. Entre ells, Eric Dolphy, Wayne Shorter, Roland Kirk, Randy Weston, Joe Zawinul, etc. Després de l'apogeu de les avantguardes, i a partir de 1975, el hard-bop té un fort revival de la mà dels anomenats grups VSOP, bandes all stars que desenvolupen una versió mainstream del bop, adusta i ajustada als patrons clàssics del gènere. Al capdavant d'ells, Herbie Hancock, Terence Blanchard i, sobretot, Wynton Marsalis.