![]() | |
Fitxa | |
---|---|
Direcció | Miguel Martí |
Protagonistes | Federico Celada Geli Albaladejo Pau Roca i Jover Verónica Romeo Carloto Cotta Yohana Cobo Aida Folch Jordi Vilches i Puigdemont Virgílio Castelo Maya Booth Madalena Brandão Guilherme Filipe Catarina Wallenstein Heitor Lourenço Pepê Rapazote Núria Madruga Adelaide João Carla Salgueiro Suzana Borges Vera Kolodzig Ana Moreira João Cabral Alexandre da Silva Carmen Santos ![]() |
Producció | António da Cunha Telles ![]() |
Guió | Juan Carlos Rubio Cruz ![]() |
Fotografia | Antonio González |
Muntatge | David Pinillos ![]() |
Vestuari | Isabel Quadros |
Productora | Morena Films ![]() |
Distribuïdor | Manga Films i Netflix ![]() |
Dades i xifres | |
País d'origen | Espanya i Portugal ![]() |
Estrena | 15 juliol 2005 ![]() |
Durada | 90 min ![]() |
Idioma original | castellà ![]() |
Descripció | |
Gènere | comèdia ![]() |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Fin de curso és una pel·lícula d'Espanya de comèdia juvenil sense pretensions, dirigida per Miguel Martí en 2005 i protagonitzada per Jordi Vilches, Yohana Cobo, Aida Folch i Álvaro Monje a l'estil de la pel·lícula estatunidenca American Pie.[1][2]
El final de curs s'acosta i al Liceu Espanyol de Lisboa es desferma la guerra entre dos bàndols irreconciliables: els "fatxendes", que proposen un viatge cultural a París, i els "vividors", que prefereixen el sol i platja de Benidorm. Enmig de la contesa destaca la normalitat de Jaime, un noi que no és ni maco ni lleig, que mai es fica en embolics i la vida dels quals discorre tranquil·la fins que ha de decidir al fet que bàndol s'uneix, perquè París és la decisió de Marta, la "tia bona" l'atenció de la qual intenta atreure desesperadament, i Benidorm la d'un grup de nois vitalistes que li ofereixen a Jaime una quantitat de llibertat que ell mai havia somiat.
Als Premis Godoy 2005 Jordi Vilches fou nominat al pitjor actor pel seu paper.[3]
« | "Amb les idees fixes en l'esbogerrada comèdia juvenil de Hollywood. Fin de curso fa una volta més (o dues) a la rosca i la maquinària de la pel·lícula explota. Si el més divertit que se'ls ocorre és muntar un duel de vomitades és que falta imaginació" | » |
— Javier Ocaña: Diari El País[4] |