IRIS-T | |
---|---|
![]() Ракета IRIS-T | |
Тип | ракета класу «повітря — повітря» малої дальності |
Походження | Німеччина, Італія, Швеція, Греція, Норвегія, Іспанія |
Історія використання | |
На озброєнні | Грудень 2005 |
Оператори | Див. оператори |
Війни | Російське вторгнення в Україну (з 2022) |
Історія виробництва | |
Розробник | Diehl Defence, Avio S.p.A., Saab AB |
Розроблено | 1995 |
Виробник | Diehl BGT Defence GmbH & Ko KG |
Вартість одиниці | • €140 000 000 батарея IRIS-T SLM, FY 2022[1] • €564 608 за ракету IRIS-T SL[2] |
Виготовлена кількість | більше 5000 (станом на грудень 2023)[3] |
Варіанти | IRIS-T, IRIS-T SLS, IRIS-T SLM, IRIS-T SLX, IRIS-T HYDEF |
Характеристики | |
Вага | 87.4 кг |
Довжина | 2.94 м |
Діаметр | AAM: 127 мм, IRIS-T SL: 152 мм |
Двигун | Твердопаливний ракетний двигун |
Операційна дальність | • AAM: 25 км[4] • SLS: 12 км[5] • SLM : 40 км • SLX : 80 км • HYDEF : 100 км |
Висота польоту | від рівня моря до 20000 м |
Швидкість | 3 число Маха |
Система наведення | Інфрачервоне самонаведення, комбіноване радіолокаційне та інфрачервоне наведення (IRIS-T SLX) |
Пускова платформа | «повітря — повітря»: EF-18, F-4 AUP, F-5 Super Tigris, F-16, Gripen, M-346, Tornado, Typhoon, KAI KF-21 Boramae «земля-повітря»: IRIS-T SLS, IRIS-T SLM, IRIS-T SLX, NASAMS |
![]() |
IRIS-T (англ. InfraRed Imaging System Tail/Thrust vector-controlled) — ракета класу «повітря-повітря» малої дальності, оснащена інфрачервоною головкою самонаведення (ГСН), що охолоджується. Розробка велася під керівництвом Німеччини кооперацією з 6 країн-учасниць, як заміна AIM-9 Sidewinder. За конструкцією та компонуванням IRIS-T дуже близька до японської Тип 04 AAM-5[en].
На основі ракети створено зенітний ракетний комплекс IRIS-T SL.
У 1980-х роках країни НАТО підписали угоду про те, що Сполучені Штати Америки розроблять ракету середньої дальності «повітря-повітря» для заміни AIM-7 Sparrow. Американська конструкція розвивалася як AIM-120 AMRAAM, тоді як британсько-німецька конструкція розвивалася як AIM-132 ASRAAM.
Наприкінці 1980-х років Міністерство оборони ФРН дало IABG завдання вивчити питання: наскільки великий ризик зближення двох літаків на відстань прямої видимості при щільному моніторингу повітряного простору та потужних радіолокаційних комплексах. У результаті дослідження виявилося, що через покращення технологій малопомітності великої кількості модифікацій літаків і широкого парку літаків у різних країн, можливості ідентифікації не дають надійних результатів. Тому в льотчиків часто не залишається вибору, окрім як підлетіти на відстань прямої видимості та самостійно ідентифікувати літак.
На основі дослідження ФРН ухвалила рішення, що концепція AIM-132 ASRAAM застаріла і Німеччина вийшла з проекту вже в липні 1989 року. В той час, як Велика Британія вирішила розвивати ASRAAM відповідно до оригінальних вимог.
Після возз'єднання Німеччини в 1990 році, на території ФРН лишились великі запаси радянських ракет Р-73 (назва НАТО: АА-11 "Archer "). Вивчивши Р-73 Німеччина, дійшла висновку, що вона перевершує останні моделі AIM-9 Sidewinder. Р-73 були маневренішими, мали велику дальність польоту, ефективну систему захоплення і могли боротися з цілями віддаленими на кут до 45° від осі польоту.
Наприкінці 1990 року американські партнери по НАТО висловило аналогічну занепокоєність і розпочали модернізацію існуючої конструкції Sidewinder, щоб забезпечити підвищену маневреність та ефективність IRCCM (infrared counter counter measures), тобто заходи щодо протидії засобам інфрачервоної протидії (IRCM). Ця програма одержала позначення AIM-9X.
У квітні 1996 року Bodenseewerk Gerätetechnik (BGT), яка у 2004 році об'єдналася з Diehl Munitionssysteme GmbH & Co. KG, утворивши таким чином Diehl BGT Defence GmbH & Ko KG, підписала Меморандум про взаєморозуміння (MoU) з країнами-партнерами після завершення переговорів із Італією, Швецією, Грецією, Канадою та Норвегією. Нова ракета, призначена для Eurofighter та Tornado, мала замінити AIM-9 Sidewinder. У той час список підрядників ще не був затверджений, але передбачалося, що AlliedSignal Aerospace Canada[en] займеться приводами, а Raufoss двигуном.
У другому півріччі 1996 року був підписаний контракт, за умовами якого Німеччина взяла на себе близько 50 % витрат на розробку ракети (26,5 млн.німецьких марок). Розробка повинна початися в 1997 році, а серійне виробництво — в 2002 році. До того часу Diehl вже завершив випробування макета в аеродинамічній трубі. Розміри відповідали розмірам Sidewinder, крила і хвостове оперення вже відповідали більш пізній серійній версії. Тільки хвостова частина ракети була потовщена для розміщення виконавчих механізмів керма напрямку і управління вектором тяги, що, однак, збільшувало опір повітря.
В серпні 1997 року учасники проекту підписали Меморандум про взаєморозуміння. У жовтні 1997 року ВПС Нідерландів розпочали випробувальні польоти з IRIS-T, для яких Lockheed Martin довелося частково переписати програмне забезпечення F-16. На початку грудня 1997 Бундестаг дав зелене світло IRIS-T на заміну AIM-9L. Німеччина тепер відігравала ключову роль із 46 % проекту та внесла 500 мільйонів німецьких марок. Італія (20 %), Швеція (18 %), Греція (8 %), Канада (4 %) та Норвегія (3 %) брали участь відповідно. Початок розробки було заплановано на 1998 рік, постачання — з 2003 року. Ракета повинна бути сумісна з Sidewinder, мати ті ж розміри та пускові планки, а також оснащуватися аналоговим інтерфейсом на додаток до цифрового.
У середині 2000 року компанія BGT розпочала роботи над зенітною ракетою наземного базування на базі IRIS-T. LFK-NG фінансувалося Федеральним управлінням оборонних технологій та закупівель. Ракета також була розроблена для Wiesel 2 Ozelot і може також використовуватися в інших системах, таких як UHT Tiger, і використовуватися як CrewPADS. Випробувальні запуски з наземного запуску IRIS-T проводились у 2000 та 2002 роках на полігоні Сальто-ді-Квірра на Сардинії.
З 17 до 23 жовтня 2000 р. Перші IRIS-T були запущені з грецького F-16. Досліджувалися дозвукові та надзвукові виходи, а також постріли з великими бічними прискореннями. У листопаді 2000 року, після серій модифікацій, випробування продовжили ВПС Швеції на полігоні Відсел. На початку 2001 року надійшло замовлення на інтеграцію IRIS-T у Eurofighter та F-16. Німеччина заплатила 61,4 мільйона євро за інтеграцію в німецькі та італійські винищувачі Eurofighter, а Греція — кілька мільйонів євро за сімейство F-16. У липні 2001 року закінчилися тестові запуски IRIS-T для перевірки вдосконаленого автопілота, досягнуто максимального кута атаки та максимального навантаження.
5 грудня 2005 Люфтваффе отримали першу партію ракет, які повинні були стати основною ракетою ближнього бою винищувачів ВПС Німеччини.
Ракета включає п'ять модулів:
У ракеті IRIS-T використано інфрачервону головку самонаведення TELL. Головка самонаведення прикрита прозорим обтічником. Холодоагенти розташовані в пусковому пристрої носія. IRIS-T має нерухомі дестабілізатори, чотири крила та керма висоти. Кожне кермо оснащене власним електроприводом.[6]
IDAS (англ. Interactive Defence and Attack System for Submarines) — морський варіант ракети, розроблений для озброєння підводних човнів проекту 212А ВМС Німеччини. IDAS передбачається використовувати для обстрілу засобів повітряного нападу, малих та середніх надводних кораблів або цілей на прибережній смузі.
Дальність польоту становить близько 20 км. При цьому ракета стартує з носових пускових апаратів підводних човнів, деякий час рухається в підводному положенні, що запобігає демаскуванню підводного човна, і після виходу на поверхню летить повітрям[7].
Ракета оснащена інфрачервоною ГСН[7].
Довжина ракети — 2,5 м, калібр — 240 мм, діаметр — 180 мм, стартова маса — 120 кг.
IRIS-T SL (англ. IRIS-T Surface Launch) — варіант IRIS-T, пристосований для умов наземного запуску, передбачається використовувати як доповнення до американських ракет PAC-3 системи ПРО MEADS.
Вперше випробувана наприкінці 2009 року на полігоні Оверберг у ПАР. IRIS-T SL існує в модифікаціях IRIS-T SLS (коротка відстань), IRIS-T SLM (середня відстань) та IRIS-T SLX (довга відстань), остання версія станом на 2022 рік перебуває у розробці.
IRIS-T FCAAM — станом на 2022 рік концептуальна модель подальшого розвитку керованої ракети «повітря-повітря» 6-го покоління. Вона матиме габарити аналогічні базовій моделі, збереже багатоспектральну інфрачервону головку самонаведення, однак корпус матиме «ромбоподібний» перетин, в системі виявлення цілей та управління будуть застосовані елементи штучного інтелекту та машинного навчання. Твердопаливний двигун замість одного ступеня матиме, швидше за все, кілька ступенів та керований вектор тяги аби поліпшити динамічні та маневрові характеристики на завершальній ділянці польоту[8].
Обмежена кількість ракет IRIS-T прийнята на озброєння ВПС ПАР в лютому 2010 року. Цими ракетами будуть озброєні вже наявні винищувачі Saab Gripen D. Вибір ракет IRIS-T був зумовлений тим, що можливість їхнього застосування вже була розроблена для потреб ВПС Швеції та не потребувала додаткових видатків з боку ПАР[39].
Згідно планів, згодом їм на заміну буде створено ракети «повітря-повітря» місцевого виробництва Denel A-Darter[39].
В 2020 році на озброєння надійшли зенітні ракетні комплекси IRIS-T SLS з місцевим позначенням Eldenhet 98. Ці комплекси мають пускові установки Diehl ML-98 встановлені на шасі Hägglunds BV 410 високої прохідності[40].
((cite web))
: Обслуговування CS1: Сторінки з текстом «archived copy» як значення параметру title (посилання)
Programma, in cooperazione internazionale con GERMANIA, SVEZIA, GRECIA, CANADA e NORVEGIA relativo allo sviluppo e produzione e supporto in sevizio di 444 missili aria/aria a corto raggio di nuova generazione