En bit kvarts, alternativt flinta, att slå eldstålet mot.
Fnöske, dvs. material som kan fånga upp gnistan.[a]
Tände, dvs. material som kan få gnistan att utveckla eld
En läderpung, påse eller en träask som redskapen är samlade i. Pungen förvarades ofta i fickan. Den särskilda asken kallades bland annat ”fyrskrin” eller ”skörask”.[4]
När redskapen samlas i en påse kallas denna hellre eldpåse än elddon. Denna är ofta egentillverkad i vattentåligt material. [5] Förutom ovanstående kan den också innehålla:
Det ligger i sakens natur att eldstålen före järnåldern knappast kunde vara gjorda av stål. Stål kräver temperaturer på drygt 1500 grader, vilket ingen tidigare kultur per definition kunde klara av. Dessförinnan användes framför allt pyrit, järnsulfid (FeS2) för att slå gnistor. Under gynnsamma förhållanden är pyrit till och med självantändande.
Det äldsta fynd av elddon som gjorts gäller den så kallade Ismannen Ötzi, som daterats till cirka 5200 år sedan och som bevarats i glaciärisen i den italienska Sydtyrolen på en höjd av drygt 3200 meter över havet. Förutom pilbåge med tillbehör, bärmes, läderremmar och tvinnade snören hade Ismannen även näverbehållare, fnöske och elddon.[6]
Med järnåldern kom eldstålet att ersätta pyriterna.[7] Det består av ett stycke kolstål, eftersom det är svårt att åstadkomma gnistor med rent järn.
Principen för eldstål med tände finns överförd till många andra konstruktioner. En snarlik konstruktion är flintlåset hos bössor, som utvecklades på 1600-talet.[8][9] Flintlåset kopierade handrörelserna vid eldslagning. Från konstruktionen utvecklades Döbereiners lampa[10] och Fürstenbergs vätgaselddon[11] och i förlängningen även de moderna tändarna.[10]
Det tillverkades även "väckarklockor", där väckningstiden ställdes in med brinntiden hos ett ljus. En krutladdning exploderade när det var dags att bli väckt.[12]
Eldborren är ett annat alternativt elddon. Den består av ett handtag, en spindel (axel), ett bröst och en pinne eller båge med en sträng. Elden genereras med friktionsvärme. En enklare form utgör handborren, en spetsad sticka som roteras mot en platta mellan handflatorna. Handborren genererar dock mindre värme och är därför inte lika pålitlig som eldborren.[13][14]