Norske Kvinners Sanitetsforening | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
Org.form | Forening/lag/innretning | ||
Org.nummer | 970168001 | ||
Stiftet | 1896[1] | ||
Land | Norge | ||
Hovedkontor | Oslo | ||
Utmerkelser | Pillarguriprisen (2012) | ||
Medlemmer | 42 000[2] | ||
Nettsted | www.sanitetskvinnene.no (no)[1] | ||
![]() Norske Kvinners Sanitetsforening 59°55′28″N 10°42′38″Ø |
Norske Kvinners Sanitetsforening (NKS) er en norsk humanitær organisasjon. Foreningen driver frivillig arbeid innenfor helse- og sosialområdet med vekt på kvinners helse og livsvilkår. NKS ble etablert etter initiativ fra Norsk Kvinnesaksforening i 1896, og var opprinnelig tenkt som kvinneforening for Norges Røde Kors. NKS er idag åpen for alle kjønn.
NKS er den største organisasjonen innenfor den den bevegelsen som tradisjonelt kalles den borgerlige kvinnebevegelsen og har en menneskerettsorientert politisk plattform.[3] Hovedvekten i arbeidet ligger på kvinners helse og livsvilkår, i bred forstand.[4] NKS eier og driver flere sykehjem, pleiehjem og institusjoner, jobber lokalt med beredskapsarbeid og nasjonalt med prosjekter av betydning for kvinners livsvilkår, blant annet mot vold mot kvinner og vold i nære relasjoner. Organisasjonen finansierer og initierer også forskning.
NKS engasjerer seg for mangfold i samfunnet, og arbeider blant annet for at minoritetskvinner skal delta aktivt i det norske samfunnet.[4] NKS har videre seksuell og reproduktiv helse og rettigheter som en viktig sak, og i tråd med dette er NKS mot diskriminering på bakgrunn av seksuell identitet eller kjønnsidentitet.[3] Organisasjonen støtter en inkluderende feminisme[5] og har satt fokus på anti-gender-bevegelsen som en trussel mot kvinners og skeives menneskerettigheter og demokratiet.[6]
På 1900-tallet var NKS en av Norges største organisasjoner med inntil 250 000 medlemmer; per 2024 er medlemstallet ca. 44 000.[7] NKS var blant stifterne av Norske Kvinners Nasjonalråd i 1904.
Norske Kvinners Sanitetsforening ble etablert i 1896 etter initiativ fra Norsk Kvinnesaksforening (NKF). Bakgrunnen var frykten for krig med Sverige og at Norge manglet en sanitetstjeneste.
Da situasjonen tilspisset seg sommeren 1895 holdt Norsk Kvinnesaksforening et møte med Norges Røde Kors' president Johan Frederik Thaulow. Få dager etter møtet stiftet NKF-leder Randi Blehr, Fredrikke Marie Qvam og Gina Krog kvinnenes arbeidskomité for Røde Kors, som skulle arbeide for å etablere en landsomfattende kvinneorganisasjon innen Norges Røde Kors.
I løpet av 1800-tallet hadde ca. 290 000 nordmenn dødd som følge av tuberkulose, og var en viktig motiverende faktor for etableringen av NKS. NKS engasjerte seg i smittevern på mange fronter, fremst ved hygienestyrkende tiltak.
Lokale sanitetsforeninger og etablering av var viktige kampsaker som tok over da krigen uteble. Vedtaket av Tuberkuloseloven (1900), det første tuberkulosehjem (1903) og den foreløpige utryddelse (1947) var viktige for organisasjonen.
Etableringen av en midt-norsk sykepleierutdanning (Trondheim, 1919) var deres verk. Under andre verdenskrig avholdt de flere førstehjelpskurs, samlet inn og delte ut matpakker, etablerte lasaretter og førstehjelpsstasjoner.
I 1914 opprettet Norske Kvinners Sanitetsforening «kontrollstasjon for mor og barn», som ble forløperen til helsestasjonene.
NKS har 550 lokalforeninger og om lag 44 000 medlemmer (2024). Alt arbeidet foregår på frivillig basis, bortsett fra organisasjonens administrative apparat, et sekretariat på omtrent 40 ansatte. Alle lokalforeningene er selvstendige enheter som driver med lokalt tilpassede tiltak innenfor organisasjonens arbeidsområde
NKS jobber primært i Norge, og etablerte i 2011 også søsterorganisasjonen Women’s Health Association of Ethiopia (WHAE) i Etiopia.
Organisasjonsleder er Marit Bjørnstad og generalsekretær er Malin Stensønes (2024)
Medlemsbladet Folkehelsen ble startet i 1916, underveis omdøpt til Fredrikke.[trenger referanse]
Fredrikkeprisen (100 000 kr og en bronsestatuett av Fredrikke Marie Qvam) utdeles hvert år av NSF sentralt utmerkelse. Den har blant annet blitt gitt til Gro Harlem Brundtland (2004) og kronprinsesse Mette-Marit (2008).[trenger referanse]