Fortjenstkors med bånd av Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden Sølvgriffelen (1983) Großer Preis der Deutschen Akademie für Kinder- und Jugendliteratur e.V. Volkach (1980) Bayerischer Poetentaler (1986) Pipe Smoker of the Year (1986)[13] Pier Paolo Vergerio European Prize for Children's Literature (1981) (for verk: Den uendelige historie)[14] Kurd-Laßwitz-Preis (1996) Hugo-Jacobi-Preis (1967)
Han var sønn av den surrealistiske maleren Edgar Ende og Luise Bartholomä; moren arbeidet i en gullsmedforretning. Oppveksten var i et bohempreget kunstnermiljø med farens kolleger.[15][16][17] Boka Speilet i speilet (1984) er omtalt som «en indre dialog med faren», og inneholder også et utvalg av farens bilder.[15][18][19]
Han begynte på skuespillerutdanning i München i 1948, og fikk etterhvert små roller på teatre i Nord-Tyskland.[15] Fra 1954 var han også filmkritiker for Bayerischer Rundfunk, og begynte å skrive små bidrag til politiske/litterære cabaretforestillinger.[15][18] I 1956 førte en krise til at han forlot teatret, og begynte å arbeide med sin første bok, Jim Knapp.[15] Boka begynte som en venns bestilling av en bildeboktekst, men vokste etterhvert slik at det opprinnelige manuset ble delt i to, og utkom som to bøker om Jim Knapp i 1960 og 1962.[18] Manuset var refusert av mer enn ti forlag før det ble utgitt.[15][18]
Ende giftet seg i 1964 med skuespillerkollegaen Ingeborg Hoffman i 1964;[15][18] paret bosatte seg etterhvert i Italia.[15][20] Etter at Ingeborg Ende døde i 1985 bosatte han seg i München igjen, hvor han i 1989 giftet seg med sin japanske oversetter Mariko Sato.[15]
Ende var inspirert av den tyske romantikkens kunsteventyr (som E.T.A. Hoffmann), av antroposofien og Rudolf Steiner, og av okkulte fenomen;[21][22] og også av Novalis.[18] Budskapet i bøkene kan oppsummeres som «en åndelighet som setter det indre mennesket fremst», noe som «appellerer til mennesker i teknikkens tidsalder».[18]
Endes skrivestil behandler kompliserte tema i en bevisst enkel stil.[18] Samtidig har bøkene, med hyppig dialog, også noe av teateret ved seg.[18]Momo utspiller seg da også delvis i et amfiteater.[23]Momo er en kritikk av tidsånden, og en oppfordring til å prioritere på en annen måte, mer lyttende og nærværende.[18] Boka ble filmet i 1986 og 2001. Ende illustrerte boka selv.[18]
Den originale utgaven av Den uendelige historie (1979) var trykt med tekst i to farger – rødt og grønt, for å markere forskjellen mellom den realistiske verden og fantasiverdenen Fantasia. I den realistiske rammefortellingen i boka rømmer hovedpersonen Bastian Balthazar Bux (11 år) fra noen bøller, og gjemmer seg i et antikvariat. I antikvariatet finner Bastian boka «Den uendelige historie», som han begynner å lese i. Boka handler om landet Fantasia og hendelser der. Etter hvert trekkes Bastian inn i fiksjonsfortellingen. Ende var skuffet over filmen Den uendelige historien (1984); han mente at den var en forflatet og trivialisert versjon av boka.[18][24]
I bildeboka Ofelias skyggeteater (1988) lar han en aldrende suffløse få spille hovedrolle for første gang i livets siste fase.[18][25] Ende «løfter på Jungs vis fram skyggen som veiviser til de skapende kreftene i mennesket.»[18]
^abcdefghijklmnGunnel Enby. «Michael Ende». I: De skriver för barn och ungdom; översatta nutidsförfattare. Bibliotekstjänst förlag, 1991. ISBN 91-7018-328-7