Henry John Temple, 3. vicomte Palmerston | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
Født | 20. okt. 1784[1][2][3][4]![]() Broadlands | ||
Død | 18. okt. 1865[1][2][3][4]![]() Brocket Hall | ||
Beskjeftigelse | Politiker ![]() | ||
Utdannet ved | University of Edinburgh Harrow School St John's College University of Cambridge | ||
Ektefelle | Emily Lamb (1839–ukjent)[5][6] | ||
Far | Henry Temple[5] | ||
Mor | Mary Mee[5][7] | ||
Parti | Whig (1830–1859) Tory (–1830) Det liberale parti (1859–) | ||
Nasjonalitet | Det forente kongerike Storbritannia og Irland Kongeriket Storbritannia (–1801) (avslutningsårsak: Act of Union 1800) | ||
Gravlagt | Westminster Abbey | ||
Medlem av | Royal Society Travellers Club | ||
Utmerkelser | Fellow of the Royal Society Storkorsridder av Order of the Bath Hosebåndsordenen | ||
Storbritannias statsminister | |||
12. juni 1859–18. oktober 1865 | |||
Forgjenger | Edward Smith-Stanley | ||
Etterfølger | John Russell | ||
6. februar 1855–19. februar 1858 | |||
Forgjenger | George Hamilton-Gordon | ||
Etterfølger | Edward Smith-Stanley | ||
Opposisjonsleder | |||
19. februar 1858–11. juni 1859 | |||
Forgjenger | Edward Smith-Stanley | ||
Etterfølger | Edward Smith-Stanley | ||
Innenriksminister | |||
28. desember 1852–6. februar 1855 | |||
Forgjenger | Spencer Horatio Walpole | ||
Etterfølger | George Grey | ||
Utenriksminister | |||
6. juli 1846–26. desember 1851 | |||
Forgjenger | George Hamilton-Gordon | ||
Etterfølger | Granville Leveson-Gower | ||
18. april 1835–2. september 1841 | |||
Forgjenger | Arthur Wellesley | ||
Etterfølger | George Hamilton-Gordon | ||
22. november 1830–15. november 1834 | |||
Forgjenger | George Hamilton-Gordon | ||
Etterfølger | Granville Leveson-Gower | ||
Signatur | |||
![]() | |||
Henry John Temple, 3. viscount Palmerston, (født 29. oktober 1784 i Broadlands i Hampshire i England, død 18. oktober 1865 i Brocket Hall i Hampshire), omtalt som lord Palmerston, var britisk utenriksminister (1830–1834, 1835–1841, 1846–1851) og statsminister i to perioder (1855–1858 og 1859–1865).
Palmerston dominerte britisk utenrikspolitikk i perioden 1830 til 1865 da Storbritannia var på høyden av sin makt som det britiske imperium. Han var politiker i posisjon borti mot kontinuerlig i 46 år fra 1807 og til sin død i 1865.[8] Han ble meget populær blant sine landsmenn takket være sin selvsikre og «mandige» utenrikspolitikk som hevdet Storbritannias verdier som en forbilde som verden burde følge.[8]
Henry Temple var den eneste sønn av politikeren Henry Temple, 2. viscount Palmerston, og hans hustru Mary Mee. Han studerte i Italia, ved Harrow (samtidig med lord Byron og Robert Peel), universitetet i Edinburgh og universitetet i Cambridge.
I 1802 arvet Henry Temple sin fars irske adelstittel viscount Palmerston (som dennes farfar hadde fått i 1723).
Lord Palmerston begynte sin parlamentariske karriere i partiet Tory, hoppet av til Whig i 1830, og ble den første statsministeren for det nydannede Det liberale parti i 1859.[9]
Historikerne betrakter Palmerston som en av Storbritannias fremste utenriksminister grunnet hans håndtering av store kriser, hans innsatsvilje i maktbalansen som gjorde Storbritannia til den utslagsgivende stemmen i mange kontroverser, hans analytiske evner og hans dedikasjon til britiske interesser.[trenger referanse] Hans politikk når det gjelder India, Italia, Belgia og Spania hadde langvarig betydning, mens hans politikk mot Frankrike, Det osmanske rike og USA viste seg mer kortvarig. Han var en mester i håndtere den offentlige mening ved å dyrke og fremme britisk nasjonalisme.[10] Hans påståtte svakheter var dårlige håndtering av personlige forhold og en langvarig strid med dronning Victoria over den kongelige rolle i utenrikspolitikken.[11]
Lord Palmerston var kjent for sin litt uvørne arbeidsform og for sine gode replikker.[trenger referanse] Hans gode humor var et sterkt element av hans karakter, og bidro til hans suksess som politiker.[trenger referanse] Hans humoristiske åre hadde ikke forlatt ham ved hans siste sykdom og hans lege nevnte døden. «Dø, min kjære doktor? Det er da det siste jeg har tenkt å gjøre», skal han ha sagt da legen fortalte ham at han bare hadde kort tid igjen å leve.[12]
Han var ridder av Hosebåndsordenen og storkorsridder (GCB) av Order of the Bath, samt medlem av Det kongelige råd.
Forgjenger: George Hamilton Gordon |
Storbritannias statsminister |
Etterfølger: Edward Stanley |
Forgjenger: Edward Stanley |
Storbritannias statsminister |
Etterfølger: John Russell |