Bhāgavata purāṇa (sanskrit; devanāgarī: भागवतपुराण), også kalt bhāgavata, śrīmad bhāgavatam og śrīmad bhāgavata mahāpurāṇa, er en av de atten mahāpurāṇaene i hinduismen.
Teksten består av 12 bøker (skandhas eller cantoer) med 335 kapitler (adhyayas) og 18,000 vers.[1][2] Den tiende boken (omkring 4,000 vers), er den mest populære og har blitt studert mest.[3] Bhāgavata purāṇa var den første purāṇa som ble oversatt til et europeisk språk. En fransk oversettelse av en tamilsk versjon ble utgitt i 1788 og introduserte mange europeere for hinduismen og hinduistisk kultur under kolonitiden i det 18. århundre.[3][4] Bhāgavata purāṇa blir noen ganger presentert som «den femte veda», en påberopelse av ærestittel som også kreves for andre hinduistiske tekster.[5]
Hovedtema i puranaen er å «gi en samlet fremstilling av mytologien rundt guden Vishnu». Teksten er en instruksjon i et hellig liv; hvordan man gjennom bhakti (hengivelse) kan oppnå moksha (frihet, eller frelse). «Særlig har den 10. boken, som omhandler Krishna, inspirert senere bhakti-diktning på folkespråkene».[6]
Teksten er vanligvis datert til ca år 900/1000, men består som de fleste puranaene av tekst som er utformet gjennom lang tid.