Maximilian von Proskowetz | |
---|---|
![]() | |
Rodné jméno | Maximilian Proskowetz von Proskow und Marstorff |
Narození | 4. listopadu 1851 Kvasice, Morava ![]() |
Úmrtí | 18. září 1898 (ve věku 46 let) Fort Wayne, stát Indiana ![]() |
Příčina úmrtí | železniční nehoda |
Alma mater | Vídeňská univerzita |
Povolání | autor, právník, autor cestopisů, agronom, diplomat a cestovatel |
Ocenění | Řád Františka Josefa |
Rodiče | Emanuel von Proskowetz starší[1][2][3] |
Příbuzní | Felix von Proskowetz bratr Anton Proskowetz děd |
Funkce | konzul (od 1897) |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Maximilian von Proskowetz, křtěný Maxmilian František Karel, nebo zkráceně jen Max von Proskowetz, narozen jako Maximilian Proskowetz von Proskow und Marstorff (4. listopadu 1851 Kvasice[4], Morava - 19. září 1898 Fort Wayne, Indiana) byl rakouský agronom, diplomat, cestovatel a autor cestopisů. Je původem z Moravy.
Narodil se jako druhý syn průmyslníka Emanuela von Proskowetze staršího. Od dětství se učil cizí jazyky. Oplýval také nadáním pro malířské a kreslířské umění. Maturoval na vídeňském Schottengymnasium v roce 1869, po té studoval na Vídeňské univerzitě práva, ze kterých získal v roce 1874 doktorát. Jeho další zájem byl ovšem především o zemědělství, pracoval jako dobrovolník na jednom statku v Rakouském Slezsku. Na základě toho studoval agronomii ve Vídni a v Halle. Max Proskowetz se zajímal o využití umělých hnojiv a se svým bratrem vykonal spoustu studijních cest po Evropě. O tom, co všechno na svých cestách viděl, napsal v díle Landwirtschaftlichen Reisebriefen (Agronomické dopisy z cest). V roce 1880 procestoval Egypt, Palestinu, Sýrii, Malou Asii, evropskou část Turecka a Řecko. Z těchto cest vydal v roce 1881 spisy Streifzüge eines Landwirts (Putování zemědělce) a Landwirtschaftliche Reisebriefe aus dem Orient (Agronomické dopisy z cest po Orientu).
Po několika letech práce na svých pozemcích, vyrazil v roce 1888 na cestu do Ruska, kde navštívil Kavkaz a pomocí nové transkaspické železniční dráhy i města Samarkand a Bucharu. Po jeho návratu publikoval své deníky z cest pod názvem Vom Newastrand nach Samarkand. Následně se věnoval přípravě a realizaci mezinárodního zemědělského a lesnického kongresu ve Vídni (1890). Rovněž bojoval proti rozšířenému alkoholismu mezi venkovským obyvatelstvem.
Ve spolupráci se severoamerickými zemědělskými podniky vyrazil se svým mladším bratrem Felixem na další cestu po světě. V posledních letech života působil v rakouských diplomatických službách, nejprve jako konzul ve Smyrně a v New Yorku, po roce 1897 potom jako konzul v Chicagu.
Zemřel na následky pádu z plošiny železničního vozu.
Byl rytířem řádu Františka Josefa .