![]() | ||||
---|---|---|---|---|
Epònim | marquesat de Moja ![]() | |||
Dades | ||||
Tipus | Palau ![]() | |||
Arquitecte | Josep Mas i Dordal ![]() | |||
Construcció | 1784 ![]() | |||
Característiques | ||||
Estil arquitectònic | neoclassicisme ![]() | |||
Material | pedra ![]() | |||
Localització geogràfica | ||||
Entitat territorial administrativa | el Gòtic (Barcelonès) ![]() | |||
Localització | Portaferrissa, 1-3 i Rambla, 118 ![]() | |||
| ||||
Format per | Antics magatzems SEPU ![]() | |||
Bé cultural d'interès nacional | ||||
Tipus | monument històric | |||
Codi BCIN | 50-MH-EN ![]() | |||
Codi BIC | RI-51-0003801 ![]() | |||
Id. IPAC | 54 ![]() | |||
Id. Barcelona | 3040 ![]() | |||
Bé amb protecció urbanística | ||||
Antics magatzems SEPU | ||||
Tipus | Bé amb elements d'interès | |||
Id. Barcelona | 986 ![]() | |||
Activitat | ||||
Propietat de | Generalitat de Catalunya ![]() | |||
![]() |
A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Palau Moja |
El Palau Moja és un edifici situat al carrer de la Portaferrissa cantonada amb la Rambla de Barcelona, declarat bé cultural d'interès nacional.[1][2] Actualment és la seu de la Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.[3]
És un edifici neoclàssic caracteritzat per la sobrietat de línies, el predomini de les rectes, els volums geomètrics i l'absència de decoració, especialment a les façanes, on els elements verticals compensen el volum arquitectònic del palau, d'alçada reduïda i tendència apaisada.[4]
En planta, el palau es caracteritza per la seva irregularitat. Un primer cos, el de la façana principal, que dona al carrer de la Portaferrissa, conté el portal, amb reminiscències barroques en la decoració, i l'escala principal, que fou reformada el 1875. Passat el vestíbul s'entra al pati, amb funcions més aviat de celobert.[4] Un segon cos, articulat entorn del gran volum del saló central, amb sales i alcoves a banda i banda, forma les façanes laterals de la Rambla i la que donava al desaparegut jardí, situat a nivell de la primera planta, i al fons del qual l'arquitecte Antoni Rovira i Trias projectà el 1856 una loggia amb columnes corínties i decorada amb gerros de terracota.[5][4]
Les tres façanes foren decorades per Francesc Pla, dit «el Vigatà» (1743-1805), tot i que la de la Rambla ha estat atribuïda tradicionalment a Joseph Flaugier. Actualment només se'n conserva la traça de les de la façana principal.[4]
L'element més notable és, sens dubte, el gran saló, de planta quadrada i dos pisos d'alçada, i que fou una innovació total a la Barcelona del xviii. El que li donà, però, una magnificència més gran foren les pintures murals que el decoren, obra d'«el Vigatà», i que daten del 1791. Les pintures, dotades d'una gran capacitat de concentrar l'expressió dels personatges en unes pinzellades, fan al·lusió a escenes històriques i llegendàries de la família Cartellà, propietaris de la casa. En un costat del saló hi ha una petita capella, decorada també pel Vigatà. Altres sales de la casa tenen pintures, algunes ja del segle xix. D'altra banda, Pere Pau Muntanya (1749-1803) va pintar els arrambadors de sis salons.[4]
El 1260, sota el regnat de Jaume I, va començar la construcció d'una nova muralla a la Rambla, que protegís els nous barris que havien nascut fora del nucli originari de la ciutat. Tenia un perímetre de 5.100 metres i tancava una àrea de gairebé 1,5 km², i s'hi van obrir un total de 8 portes: la de Sant Daniel, la d'en Campderà (futur Portal Nou), la de Jonqueres, la dels Orbs (després de l'Àngel), la de Santa Anna, també coneguda com del Ferro o dels Bergants, la de la Boqueria, la de Trentaclaus, o dels Ollers i la Porta Ferrissa, anomenada així perquè s'hi va fixar una barra de ferro que servia per a contrastar la cana, mesura de longitud.[2]
L'any 1702, Pere de Cartellà i Desbach, primer marquès de Cartellà,[6] va obtenir permís per a obrir portes i finestres a la torre de la Porta Ferrissa, i construir en el solar que deixava lliure l’enderrocament de les fortificacions adjuntes.[7]
El 1774, la seva neta Maria Lluïsa de Cartellà i Sarriera,[8] tercera marquesa de Cartellà i esposa de Josep de Copons i Oms, marquès de Moja, va encarregar el projecte d'una nova residència a l'arquitecte Josep Mas i Dordal, autor entre d'altres de l'església de la Mercè, Sant Vicenç de Sarrià i l'ampliació del Palau Episcopal de Barcelona. Per a la seva construcció s'hagueren d'enderrocar la muralla i la Porta Ferrissa amb les dues torres que la flanquejaven, així com algunes cases que s’havien adquirit per a engrandir el solar.[9] El 1776, la marquesa va demanar el permís d'obres,[10] que foren dirigides pel germà de Josep, Pau Mas i Dordal, i l'estiu del 1786 s'hi va celebrar la festa de compromís de la filla gran dels marquesos, Maria Josepa de Copons i de Cartellà (†1790).[11][1][4][12]
El 1865, Josepa de Sarriera i de Copons, marquesa de Moja i Cartellà, va morir sense descendència. Aleshores, el palau va ser llogat al Fomento Nacional del Trabajo, que hi va fer la campanya a favor del proteccionisme de l'any 1869.[2][13]
L'any 1870, l'indià Antoni López i López, nascut a Comillas (Cantabria) i que havia fet una gran fortuna a Cuba, va comprar el palau[14] i l'any següent va fer reformar el segon pis, segons el projecte de l'arquitecte Josep Oriol Mestres.[15][2] Segons Alcolea, va ser providencial la clàusula del testament de l'esmentada Josepa de Sarriera, que establia que els futurs posseïdors de l'edifici no poguessin enderrocar-lo, i només admetia la possibilitat de replantejar la distribució interior del segon i del tercer pis, així com la d'obrir balcons exteriors en aquest últim, sempre que se'n respectés el caràcter arquitectònic del palau. També acceptava que es pogués edificar en l'espai corresponent al jardí.[16][7]
El 9 de gener del 1875, el palau va rebre la visita del jove rei Alfons XII, que hi va pujar a cavall des del port amb una barretina a la mà, per a fer-se càrrec de la corona espanyola en la Restauració borbònica i hi va dormir al Saló Blau.[17][2] El 1876, Mossèn Cinto Verdaguer es va instal·lar a la segona planta i hi va viure 15 anys, primer com a capellà de la família (celebrava missa a la capella annexa al saló principal) i des del 1883 com almoiner. Això li va permetre freqüentar els ambients socials més elevats i alhora els més miserables de l'època. Sota el mecenatge del marquès, Verdaguer va produir la seva obra més important, el poema L'Atlàntida.[2][17]
El 1881, Antoni López va adquirir l'edifici veí del núm. 3 del carrer de la Portaferrissa, que va unir al palau[18] amb una reforma projectada per l'arquitecte Josep Oriol Mestres.[19]
A la seva mort el 1883, va passar a mans del seu fill Claudi López i Bru, segon marquès de Comillas, que hi va instal·lar en el segon pis les oficines de la Companyia Transatlàntica, que tenia l'exclusiva de la ruta entre Espanya i les Antilles i de la qual el seu pare n'havia estat el fundador.[2]
El 1925, el palau va passar a mans del seu nebot Joan Antoni Güell i López, fill d'Eusebi Güell i Bacigalupi, el gran mecenes de Gaudí, i d'Isabel López i Bru (1850-1924). Tercer marquès de Comillas i segon comte de Güell, el 1916 va rebre de mans d'Alfons XIII el títol de comte de San Pedro de Ruiseñada.[2] El 1934 es va enderrocar la tàpia del jardí elevat i desmuntar el terraplè per a construir-hi els magatzems SEPU, inaugurats l'any següent.[1][2][20] Durant la Guerra Civil Espanyola, el palau passà a ser seu de la CNT. L'any 1940, poc després de finalitzar la guerra i mentre es restaurava l'edifici de la Duana de Barcelona, les oficines passaren al segon pis del palau.[2] També es va obrir una porxada als baixos de la Rambla per a facilitar la circulació dels vianants.[21]
Posteriorment, hi van ser les oficines de la Companyia Transatlàntica (per segona vegada), fins al seu trasllat definitiu a la Plaça del Duc de Medinaceli. La segona planta de l'edifici es va convertir en la seu del Banco Atlántico, ja que el marquès de Comillas va ser un dels seus fundadors.[2]
A la mort de Joan Antoni Güell l'any 1958, el palau va entrar en decadència. L'any 1969 es va declarar monument d'interès històric i artístic i el 1971 va patir un greu incendi que el va afectar molt. Va restar abandonat fins al 1982, quan fou adquirit per la Generalitat de Catalunya i restaurat sota la direcció de l'arquitecte Francesc Mitjans.[2][4]
Als baixos del palau hi havia una sala d'exposicions batejada en honor a l'exconseller de Cultura i Mitjans de Comunicació Max Cahner, que el 22 desembre del 2010 hi va descobrir una placa commemorativa, en un acte presidit per l'aleshores conseller Joan Manuel Tresserras.[22][23]
Cahner va morir l'octubre del 2013, i uns mesos després, el juliol del 2014, el Departament de Cultura va anunciar que hi obriria un espai de promoció del patrimoni cultural de Catalunya.[24] Les obres s'iniciaren l'any següent, sota el mandat del conseller Ferran Mascarell, i en algun moment, la placa va desaparèixer sense que ningú se n'adonés.[22] Finalment, el maig del 2016 fou inaugurat l'espai Palau Moja. The Catalan Heritage House.[25]